Фредерик Форсайт
Денят на Чакала

Превод от английски: Павел Главусанов, 1991

chitanka.info

Първа част
Анатомия на един заговор

1.

В Париж е студено през март в шест и четиридесет сутринта, а изглежда дори по-студено, когато очакваш смъртта си, изправен пред наказателния взвод. В посочения час на единадесети март 1963 година в централния двор на Фор д’Иври един подполковник от Френските военновъздушни сили стоеше пред забит в помръзналия чакъл кол, със завързани отзад ръце, и гледаше с бавно чезнещо неверие строения на двадесет метра от него войнишки взвод.

Някой хързулна крак по чакъла — леко разреждане на напрежението, докато завързваха очите на подполковник Жан-Мари Бастиан, и превръзката му засенчи за последен път светлината. Мънкането на свещеника бе безпомощен контрапункт на прищракването на двадесет карабинни затвора, когато войниците заредиха и насочиха оръжието си.

Отвъд стената едно берлие[1] шумно протестира, когато няколко по-малки коли му прерязаха пътя към центъра на града. Звукът заглъхна, като прикри командата „За прицел!“, подадена от командващия наказателния взвод. Трясъкът на карабинните изстрели не смути ни най-малко пробуждането на града, ако не се брои пърхането на гълъбите, издигнали се към небето за няколко секунди. След малко дори единичният пукот на пистолетния изстрел, даден от командира на взвода в сърцето на осъдения след залпа на войниците, потъна в надигащия се отвъд стената уличен шум.

Смъртта на офицера, ръководител на група атентатори от Тайната армия, поставила си задачата да убие президента на Франция, бе замислена като един край — край на по-нататъшните покушения върху живота на президента. По ирония на съдбата обаче тя отбеляза ново начало и за да разберем защо, най-напред ще трябва да обясним по каква причина един надупчен труп увисна на въжетата, които го привързваха към кола в двора на военния затвор край Париж в тази мартенска утрин…

Слънцето се бе спуснало най-сетне зад стената на двореца и дълги сенки, носещи дългоочакваното облекчение, се закъдриха през двора. В този най-горещ ден на годината дори в седем часа вечерта температурата бе все още двадесет и три градуса. Из целия примрял от жегата град парижани тъпчеха сприхави съпруги и вряскащи дечурлига в коли и влакове, за да отидат през уикенда сред природата. Беше двадесет и втори август 1962 година — денят, когато неколцина мъже решиха, че президентът, генерал Шарл дьо Гол, трябва да умре.

Докато населението на града се готвеше да се спаси от жегата в относителната прохлада на реки и плажове, правителственото заседание зад натруфената фасада на Елисейския дворец продължаваше. Шестнадесет черни лимузини ситроен дизел, наредени плътно една зад друга, заемаха в кръг три-четвърти от вътрешния двор, застлан с жълтеникавокафяв чакъл, изстиващ сега в дългоочакваната сянка.

Шофьорите, сврени в най-плътната сянка край западната стена, си разменяха закачливи баналности, както правят обикновено хора, прекарващи работните си дни главно в очакване да изпълнят прищевките на своите господари.

Необичайната продължителност на правителствените разисквания се посрещаше с безцелен ропот, докато малко преди седем и половина иззад стъклените врати над шестте дворцови стъпала се появи, обкичен с ланец и медали, церемониалмайстор и махна към охраната. Недопушени шофьорски цигари паднаха върху чакъла и бяха стъпкани. Охраната и гвардейците застинаха в своите кутийки край портала, а тежките железни решетки се разтвориха.

Шофьорите бяха вече зад воланите на своите лимузини, когато първата група министри се показа иззад стъклата. Церемониалмайсторът отвори вратите и членовете на кабинета се стекоха надолу по стъпалата, като си разменяха последни благопожелания за спокоен уикенд. Лимузините се приближаваха в йерархичен ред, церемониалмайсторът отваряше с поклон задната врата, министрите се качваха, бавно минаваха с колите покрай отдаващите почести гвардейци и продължаваха по улица Фобур Сент Оноре.

За десет минути всички се източиха. Двата дълги черни ситроена, останали в двора, бавно приближиха стълбището. Първият, с флага на президента на Френската република, се управляваше от Франсис Мару, шофьор от полицейската тренировъчна школа при главната квартира на Националната жандармерия в Сатори. Мълчалив по природа, той се бе държал настрана от закачките на събраните в двора министерски шофьори. Железните нерви и способността му да кара бързо и безопасно го задържаха неизменно на поста личен шофьор на Дьо Гол. Освен Мару в колата нямаше никой друг. Вторият ситроен също се шофираше от жандарм от Сатори.

В 19,45 зад стъклените врати се показа друга група и отново мъжете върху чакъла застинаха под команда „мирно“. Облечен в обичайния си двуреден антрацитеносив костюм и тъмна вратовръзка, зад стъклото се показа Шарл дьо Гол. С едновремешна благовъзпитаност той най-напред пропусна мадам Ивон дьо Гол, а после я подхвана за лакътя, за да я придружи по стълбите до чакащия ситроен. Там двамата се разделиха — съпругата на президента седна отзад в първата кола. Генералът заобиколи отдясно и се настани до нея.

Зет им, полковник Ален дьо Боасию, по онова време началник на щаба на бронетанковите и кавалерийските части на Френската армия, провери дали двете задни врати са добре затворени и зае мястото до Мару.

Двама от групата чиновници, придружили президентската двойка по стълбите, седнаха във втората кола. Анри Джудер, огромен алжирски кабил[2] и дежурен телохранител за този ден, седна до шофьора, разхлаби едрокалибрения револвер под лявата си мишница и тежко се отпусна назад. От този миг нататък очите му щяха да шарят безспир не само по колата отпред, но и по тротоарите и кръстовищата, край които профучаваха. След като даде последни наставления на един от оставащата в двореца дежурна охрана, вторият мъж се настани сам на задната седалка. Това бе комисар Жан Дюкре, началник на президентската охрана. Двама жандарми с бели шлемове запалиха паркираните край западната стена мотоциклети, бавно излязоха от сянката и се запътиха към портала. Спряха там на три метра един от друг и се извърнаха назад. Мару потегли, зави към изхода и пое след моторизирания ескорт. Втората кола го следваше. Часът беше 19,50.

Железните решетки се разтвориха отново и малкият кортеж се изниза край изпънатите гвардейци на Фобур Сент Оноре. В дъното на улицата колите завиха по Авеню дьо Марини. Един младеж с бяла предпазна каска, възседнал мотопед под кестените, изчака кортежът да отмине след което се отблъсна от бордюра и го последва. Движението бе нормално за августовски уикенд и не бе съобщено предварително за придвижването на президента. Единствено воят на мотоциклетните сирени предупреждаваше регулировчиците за приближаването на колоната и те бяха принудени неистово да ръкомахат и свирят, за да накарат трафика овреме да спре. Колоната набра скорост по засенченото авеню, излетя на огрения от слънце площад Клемансо и пое право към моста Александър Трети. Залепен за официалния кортеж, младежът го следваше без усилие. След моста мотоциклетистите поведоха Мару по Авеню Генерал Галиени, а оттам по широкия Булевард на Инвалидите. В този миг младежът с мотопеда получи отговор на интересуващия го въпрос. На пресечката с улица Варен той намали скоростта и свърна към едно ъглово кафене. Влезе, измъкна от джоба си малък метален жетон, прекоси помещението към разположения в дъното телефон и набра парижки номер.

В друго кафене, разположено в предградието Мюдон, чакаше подполковник Жан-Мари Бастиан-Тири. Тридесет и пет годишен, женен, с три деца, той работеше в Министерството на военновъздушните сили. Зад общоприетата фасада на своя професионален и личен живот подполковникът питаеше дълбока ненавист към Шарл дьо Гол, който според него бе предал Франция и мъжете, издигнали го отново на власт през 58-а година, като отстъпи Алжир на алжирските националисти.

Той не бе изгубил нищо в Алжир, така че не бе ръководен от лични мотиви. В собствените си очи Бастиан-Тири бе патриот — убеден, че служи на обичаната си родина, като убива онзи, който според него я бе предал. Много хиляди споделяха по онова време тези възгледи, но сравнително малцина бяха фанатизирани членове на ОАС, заклели се да ликвидират Дьо Гол и да свалят неговото правителство. Бастиан-Тири бе един от тях.

Отпиваше от бирата си, когато телефонът иззвъня. Барманът бутна апарата към него, след което отиде да настрои телевизора. Бастиан-Тири слуша няколко секунди, промърмори в слушалката „много добре, благодаря ви“ и затвори телефона. Бирата му бе вече платена. Излезе на тротоара, измъкна изпод мишницата си навит на руло вестник и внимателно го разгърна два пъти. Млада жена пусна дантелената завеса на прозореца на апартамента си, разположен на първия етаж през улицата, и се извърна към десетината мъже в стаята. „Маршрут номер две“ — каза тя. Петима младежи, новаци в занаята на убийствата, престанаха да кършат ръце и скочиха на крака.

Останалите седем бяха по-възрастни и не толкова притеснени. Старши сред заговорниците и втори в йерархията след Бастиан-Тири бе лейтенант Ален Бугрене дьо ла Токне, представител на крайната десница, издънка на поземлената аристокрация. Тридесет и пет годишен, женен, с две деца.

Най-опасен от всички в стаята бе Жорж Ватен. Тридесет и девет годишен, широкоплещест фанатик от ОАС, с квадратна челюст, някогашен агроном в Алжир, който за две години се бе очертал като един от най-опасните атентатори на Тайната организация. Заради стара рана в крака бе известен с прякора Куция.

Щом момичето съобщи новината, дванадесетте мъже се изсипаха по задната стълба на страничната улица, където бяха паркирани шест коли — до една откраднати или наети. Часът бе 19,55. Бастиан-Тири лично бе прекарал цели дни в подготвяне на мястото, предвидено за атентата: измервал бе огневи ъгли, пресмятал бе скорости и разстояния между превозни средства, както и огневата мощ, необходима за спирането им. Избраното от него място бе една права отсечка от Авеню дьо ла Либерасион, водеща към главното кръстовище на Пти Кламар[3]. Съгласно плана първата група, съставена от снайперисти, трябваше да открие огън по президентската кола на около 180 метра преди кръстовището. Снайперистите трябваше да се прикрият зад паркирана край пътя камионетка и да започнат да стрелят под много малък ъгъл спрямо приближаващите коли, което би им осигурило максимални огневи възможности.

Според изчисленията на Бастиан-Тири до момента, в който водещата кола щеше да се изравни с камионетката, тя би трябвало да е пронизана от около сто и петдесет куршума. След спирането на президентската кола втората група на ОАС трябваше да нахлуе от една странична улица, за да обстреля от упор колата на охраната. Двете групи трябваше да довършат кортежа на президента за още няколко секунди, след което да изтичат до паркираните в друга пряка три автомобила и да се изтеглят.

Самият Бастиан-Тири, тринадесети в групата, щеше да е съгледвач. В 20,05 часа групите бяха заели позиция. На около деветдесет метра от набелязаното място, по посока на Париж, край автобусна спирка стоеше с вестник в ръка Бастиан-Тири. Махването с вестника щеше да е знак за Серж Берние, ръководител на първата група, който трябваше да стои до камионетката. Той щеше да предаде заповедта по-нататък на стрелците, проснати в тревата до него. Бугрене дьо ла Токне и седналият редом с автомат в ръце Ватен Куция трябваше да препречат с кола пътя на охраната.

Докато край пътя в Пти Кламар вече щракаха предпазителите, кортежът на генерал Дьо Гол се освободи от натовареното движение в центъра на Париж и стигна по-безлюдните улици на предградията. Тук скоростта нарасна почти на сто километра в час.

Когато пътят се поразчисти, Франсис Мару хвърли поглед към часовника си и усетил сприхавото нетърпение на стария генерал зад себе си, увеличи още скоростта. Двамата моторизирани конвои изостанаха и образуваха ариергарда на колоната. Дьо Гол не обичаше показността и използваше всяка възможност да се освободи от нея. В този ред колоната продължи по Авеню дьо ла Дивизион Льоклер в Пти Кламар. Беше 20,17 вечерта.

На около километър и половина по-нататък Бастиан-Тири вече понасяше последиците от своята голяма грешка. Той щеше да научи за нея едва месеци по-късно от полицаите в килията на смъртниците. При подготовката на атентата бе направил справка с календара и бе открил, че на 22 август слънцето залязва в 20,35 ч., наглед достатъчно късно дори ако Дьо Гол просрочи нормалното си разписание, което бе и сторил. Календарът обаче бе за 1961 година. На 22 август 1962 нощта се спусна в 20,10. Тези двадесет и пет минути щяха да променят историята на Франция. В 20,18 Бастиан-Тири съзря колоната, понесла се към него по Авеню дьо ла Либерасион с над сто и десет километра в час. Той размаха като обезумял вестника си.

На стотина метра от него, от другата страна на пътя, Берние се взираше сърдито през сумрака към смътната фигура до автобусната спирка. „Махна ли подполковникът с вестника?“ — попита сам себе си. Едва изрекъл думите, видя акулоподобната муцуна на президентската кола да профучава покрай спирката. „Огън!“ — изкрещя Берние към мъжете в краката си. Те започнаха да стрелят, когато колоната се изравни с тях — под ъгъл от деветдесет градуса, по цел, движеща се със сто и десет километра в час.

Дванадесетте попадения в колата бяха чиста заслуга на умението на снайперистите. Повечето куршуми улучиха ситроена отзад. Две от гумите бяха разкъсани и макар да бяха самозалепващи се, внезапният пад в налягането дестабилизира носещата се с голяма скорост кола и предницата й поднесе. Именно в този миг Франсис Мару спаси живота на президента.

Докато главният снайперист, бившият легионер Варга, разкъсваше гумите, останалите изпразниха пълнителите си по отдалечаващото се задно стъкло. Няколко куршума пробиха каросерията, а един натроши стъклото, след като мина на сантиметри от носа на президента. Полковник Дьо Боасию се обърна и изрева към тъста и тъща си: „Долу!“ Мадам Дьо Гол наведе глава в скута на съпруга си. Генералът промълви хладно. „Какво, пак ли?“ — и се извърна да погледне назад.

Мару стисна тресящия се волан и леко зави по посока на поднасянето, като в същото време отпусна педала на газта. За миг ситроенът загуби мощ, след което отново се устреми напред към кръстовището с Авеню дю Боа — страничната улица, където ги причакваше втората група на ОАС. Колата на охраната, незасегната от никакъв куршум, следваше плътно Мару.

Скоростта на приближаващите автомобили поставяше две ясни алтернативи пред Бугрене дьо ла Токне, чакащ с работещ двигател в Авеню дю Боа: да препречи пътя и приеме сигурната смърт, нарязан на парчета от устремения метал, или да отпусне съединителя с половин секунда закъснение. Той избра второто. Когато колата му излетя от страничната улица и се изравни с колоната, до нея се оказа не автомобилът на Дьо Гол, а този на телохранителя Джудер и комисар Дюкре.

Подал се до кръста от Десния прозорец, Ватен изпразни автомата си по задницата на каращия пред него ситроен, през чието строшено задно стъкло се виждаше надменният профил на Дьо Гол.

— Защо не отвръщат на стрелбата тези идиоти? — попита огорчен Дьо Гол. Джудер се опитваше да стреля по атентаторите през трите метра, делящи двете коли, но му пречеше собственият шофьор. Дюкре изкрещя към последния да не изостава от президента. Миг по-късно хората от ОАС бяха далече зад тях. Двамата моторизирани конвои, единият от които бе почти съборен от внезапната поява на Дьо ла Токне от страничната улица, се окопитиха и приближиха ситроените. Цялата колона се вля в кръговото движение при кръстовището, отмина го и продължи към Вилакубле[4].

На мястото на нападението хората от ОАС нямаха време за взаимни обвинения. Те щяха да последват по-късно. Като зарязаха трите коли, използувани в операцията, те се метнаха в предназначените за изтегляне автомобили и изчезнаха в сгъстяващия се мрак.

Комисар Дюкре извика по радиото в колата Вилакубле и съобщи накратко какво се е случило. Когато колоната пристигна там след десет минути, генерал Дьо Гол настоя да отиде направо на площадката, където чакаше хеликоптерът. Докато колата спираше, тълпа офицери и служители я заобиколиха, отвориха вратите и помогнаха на потресената мадам Дьо Гол да слезе. Генералът се подаде изпод натрошените стъкла от другата страна и отърси реверите си. Без да обръща внимание на паническите въпроси и загрижените възклицания на насъбраните офицери, той заобиколи колата, за да поеме ръката на съпругата си.

— Ела, мила, отиваме си вкъщи — каза той и най-сетне сподели с офицерите от военновъздушната база своето мнение за ОАС: — Не ги бива да стрелят. — След това придружи съпругата си до хеликоптера и седна до нея. Към тях се присъедини Джудер и всички отлетяха за уикенд в провинцията.

Франсис Мару остана долу на пистата, с пепелявосиво лице, неподвижен зад волана на колата. Двете десни гуми накрая бяха свършили и ситроенът се бе движил върху джантите. Дюкре промълви кратко поздравление, след което продължи да изяснява обстановката.

Докато журналистите от цял свят изказваха какви ли не предположения във връзка с покушението и поради липса на по-добро пълнеха вестниците с лични догадки, френската полиция, под ръководството на Националната сигурност, провеждаше с помощта на Тайната служба и жандармерията своята най-голяма операция в историята на страната. Скоро тя щеше да прерасне в общонационално издирване, чиито размери щяха едва по-късно да бъдат надхвърлени от издирването на друг убиец. Неговата история е все още неизяснена, но случаят и досега се води в архивите под кодовото название „Чакал“.

Първият успех дойде на трети септември и както често става в полицейската практика, той се дължеше на една рутинна проверка. Край град Валанс, южно от Лион, на главния път от Париж за Марсилия, полицейски пост спря частна кола с четирима мъже. Тук за един ден проверяваха документите на стотици хора, но в случая един от пътниците нямаше документи. Заяви, че ги е загубил. Той и останалите трима бяха откарани във Валанс за обичайния разпит. Там установиха, че първите трима нямат нищо общо с четвъртия, освен дето го бяха взели на стоп. Освободиха ги. Снетите от четвъртия мъж пръстови отпечатъци бяха изпратени в Париж просто да се провери дали е човекът, за който се представя. Резултатът дойде след дванадесет часа: отпечатъците принадлежаха на двадесет и две годишен дезертьор от Чуждестранния легион, който подлежеше на военен съд. Но името, което беше дал, бе точно: Пиер-Дьони Магад.

Магад бе откаран в районното управление на Следствената полиция в Лион. Докато чакаха в преддверието за разпит, един полицай от охраната го попита закачливо:

— Е, какво ще кажеш за Пти Кламар?

Магад безпомощно сви рамене.

— Добре… Какво ви интересува?

Докато писалките на стенографите изпълваха бележник след бележник, Магад „пя“ пред смаяните полицаи в продължение на осем часа. Той назова всеки един от замесените в Пти Кламар, както и деветима други, играли по-незначителни роли в различните етапи на заговора или доставили необходими съоръжения. Общо двадесет и двама души. Ловът започваше, но този път полицията знаеше кого да търси.

В края на краищата само един се измъкна и не е заловен до ден-днешен. Жорж Ватен изчезна и се предполага, че живее в Испания, заедно с повечето останали ръководители на ОАС, сред цивилни заселници от Алжир.

Предварителното разследване и подготовката на обвинителните актове срещу Бастиан-Тири, Бугрене дьо ла Токне и останалите ръководители на заговора приключиха през месец декември. През януари хиляда деветстотин и шестдесет и трета година цялата група бе изправена пред съда.

Докато продължаваше процесът, ОАС събираше сили за ново нападение по всички фронтове срещу голисткото правителство, а френските тайни служби се бореха срещу организацията със зъби и нокти. Зад кулисите на забавния парижки живот, под лустрото на културата и цивилизацията се водеше една от най-ожесточените и садистични подмолни войни, известни на съвременната история.

Френската тайна служба се нарича Service de Documentation Exterieure et de Contre-Espionage, съкратено SDECE. Нейните функции включват както шпионаж извън Франция, така и контрашпионаж вътре в страната, макар че се случва отделните служби да навлизат в чужда територия. Първо управление отговаря за чистото разузнаване и е разделено на отдели, означени с буквата R, от renseignement (информация). Те са R1 — Анализ на агентурни данни; R2 — Източна Европа; R3 — Западна Европа; R4 — Африка; R5 — Близкия изток; R6 — Далечния изток; R7 — Америка/Западно полукълбо. Второ управление се занимава с контрашпионаж. Трето и Четвърто образуват службата, отговаряща за комунистическите движения, Шесто отговаря за финансите и Седмо за администрацията.

Пето управление се нарича с една-единствена дума — оперативно. То бе сърцето на войната срещу ОАС. Неговите стотина главорези поеха по бойната пътека от главната квартира, разположена в няколко безлични сгради на булевард Мортие, недалеч от Порт дьо Лила — мърляво предградие в североизточната част на Париж. Предимно корсиканци, те бяха най-близкото подобие, което животът може да ни поднесе за „мъжаги“. Най-напред ги подготвяха физически до съвършенство, след което ги изпращаха на школа в Сатори. Отделени от другите, там ги посвещаваха във всички тайни на унищожението. Превръщаха се в специалисти по използуване на лично оръжие, ръкопашен бой, карате и джудо. Минаваха курсове по радиовръзка, диверсия и саботаж, техника на разпита със или без инквизиция, отвличане, палеж и убийство.

Някои от тях владееха само френски, други говореха свободно няколко езика и се чувстваха като у дома си във всяка столица на света. Имаха пълномощието да убиват при изпълнение на служебните си задачи и често го използваха.

Когато дейността на ОАС стана твърде кървава и безогледна, генерал Южен Гибо, директорът на SDECE, най-сетне свали намордниците на тези мъже и ги насъска срещу организацията. Част от тях се включиха в ОАС и проникнаха в най-висшите й органи. Оттам те само подаваха информация, въз основа на която действаха други, така че с тяхна помощ мнозина посланици на организацията бяха заловени от полицията, докато изпълняваха задачи във Франция или другаде. Но имаше случаи, когато търсените лица не можеха да бъдат подмамени в страната и бяха безмилостно унищожени вън от нея. Мнозина от близките на изчезнали хора от ОАС бяха убедени, че те са били просто ликвидирани от Оперативното отделение.

Не че ОАС се нуждаеше от уроци по насилие. Членовете на организацията ненавиждаха, повече от всеки полицай, служителите от Оперативното управление, наричани от тях „брадатите“ заради подмолната им роля. В последните дни на борбата за надмощие в Алжир между ОАС и голисткото правителство организацията залови живи седем „брадати“. Телата им бяха открити по-късно, увиснали от балкони и улични лампи, с отрязани уши и носове. Така се водеше тайната война и цялата истина за това кой е загинал мъчително, от чии ръце и в кое мазе, никога няма да излезе наяве.

Останалите „брадати“ се държаха настрана от ОАС, на разположение на SDECE. Част от тях, бивши професионални главорези от подземния свят, поддържаха старите си връзки и в не един случай прибягваха до помощта на отколешни приятели при изпълнението на особено мръсна правителствена задача. Именно тези действия породиха във Франция слуховете за наличието на „успоредна“ (неофициална) полиция под началството на г-н Жак Фокар, един от най-приближените на президента Дьо Гол. Всъщност „успоредна“ полиция не съществуваше, а действията, които й приписваха, се извършваха от Оперативното управление или от временно вербувани босове от френската мафия.

Корсиканците, които преобладаваха както в парижкия и в марсилския подземен свят, така и в Оперативното управление, знаеха нещичко за кръвните отмъщения, така че след избиването на седемте „брадати“ в Алжир срещу ОАС бе обявена вендета. По същия начин, по който корсиканският подземен свят помогна на съюзниците при дебаркирането в Южна Франция през 1944 г. (ръководен, естествено, от собствените си интереси — за награда корсиканците получиха лъвския пай от престъпния бизнес по Лазурния бряг), в началото на шестдесетте години те отново се сражаваха за Франция срещу ОАС. Голяма част от оасовците бяха pieds noirs (родени в Алжир французи) и почти не се различаваха от корсиканците, така че понякога войната ставаше почти братоубийствена.

Докато се точеше процесът срещу Бастиан-Тири и неговите другари, кампанията на ОАС също пое своя ход. Неин вдъхновител бе полковник Антоан Аргу — задкулисен подстрекател на атентата в Пти Кламар. Випускник на един от най-авторитетните френски университети — Ecole Polytechnique, — Аргу имаше буден ум и неукротима енергия. Като лейтенант в Дьо Головата свободна Франция, той се бе сражавал за освобождаването на родината си от фашистите. По-късно бе командвал кавалерийски полк в Алжир. Дребен и жилест, Аргу бе блестящ, но и безмилостен военен, който през 1962 година стана оперативен началник на ОАС в изгнание.

Опитен във воденето на психологическа война, той разбираше, че борбата срещу Франция на Дьо Гол трябва да се води на всички равнища: чрез терор, дипломация, въздействие върху общественото мнение. Като част от кампанията Аргу организира поредица интервюта за вестници и телевизионни компании из цяла Западна Европа, в които бившият френски външен министър Жорж Бидо, ръководител на политическото крило на ОАС — Националния съвет на Съпротивата, трябваше да изложи в „благопристойна“ светлина антиголистката позиция на организацията.

Аргу използваше максимално огромния си интелект, благодарение на който някога бе станал най-младият полковник във Френската армия, а сега се бе превърнал в най-опасния човек на ОАС. Той уреди за Бидо поредица от интервюта с главните осведомителни агенции и кореспонденти на вестници, по време на които старият политик получи възможността да наметне приемлива мантия върху раменете на оаските бандити.

Успехът на вдъхновяваната от Аргу пропагандна операция разтревожи френското правителство не по-малко от терористичните акции и вълната от избухващи в кина и кафенета из цяла Франция пластични бомби. На 14 февруари бе разкрит нов заговор срещу генерал Дьо Гол. На следващия ден той трябваше да говори пред личния състав на Военното училище на Марсово поле. Планът предвиждаше генералът да бъде застрелян отзад, от укрепил се под съседна стряха снайперист.

Във връзка с този атентат по-късно пред съда бяха изправени Жан Бишон, артилерийският капитан Робер Поанар и преподавателката по английски във Военната академия мадам Пол-Русле дьо Лифиак. Снайперистът трябваше да бъде Жорж Ватен, но Куция и този път се измъкна. В апартамента на Поанар бе намерена карабина с оптически прицел и тримата бяха арестувани. По време на процеса се установи, че като търсели начин да внедрят Ватен и оръжието му на територията на академията, те се обърнали за помощ към старшината Мариус То, чиято първа работа била да отиде в полицията. Генерал Дьо Гол участвува в церемонията в определения час на петнадесети, но за огромно свое неудоволствие прие да пристигне в брониран автомобил.

Заговорът бе невероятно любителски, но все пак раздразни Дьо Гол. На следващия ден той извика министъра на вътрешните работи Фре и заяви пред отговорния за националната сигурност висш служител, като удряше с юмрук по бюрото си:

— Вече се прекали с тези заговори!

Решено бе за поука да послужи някой от висшите ръководители на ОАС, за да се възпрат останалите. Фре не хранеше съмнение относно изхода от процеса на Бастиан-Тири във Върховния военен съд, тъй като подсъдимият не жалеше сили да обоснове от подсъдимата скамейка колко е необходима смъртта на Шарл дьо Гол. Нужна бе обаче и по-сериозна спирачка.

На 22 февруари върху бюрото на шефа на Оперативното управление пристигна копие от меморандум, изпратен до вътрешния министър от директора на Второ управление на SDECE (контрашпионаж — вътрешна сигурност). Извадка от документа гласеше:

„Успяхме да засечем местонахождението на един от главните ръководители на подривното движение, а именно на бившия полковник от френската армия Антоан Аргу. Той е избягал в Германия, където възнамерява да остане няколко дни, според сведения от тамошната ни агентура…

При това положение би трябвало да е възможно да получим достъп до Аргу и евентуално да го заловим. Тъй като молбата, отправена от нашето контраразузнаване към компетентните германски органи за сигурност, бе отхвърлена и сега тези организации очакват наши агенти да следят отблизо Аргу и други водачи на ОАС, операцията, доколкото е насочена срещу Аргу, трябва да се проведе с максимална бързина и дискретност.“

Задачата бе възложена на Оперативното управление.

Следобед на 25 февруари Аргу се завърна в Мюнхен от Рим, където се бе срещнал с други ръководители на ОАС. Вместо да се отправи към „Унертлщрасе“, той пое с такси към хотел „Еденволф“, където бе наел стая явно за провеждане на съвещание. Ала полковникът така и не взе участие. Във фоайето към него се приближиха двама мъже и го заговориха на безупречен немски. Аргу предположи, че са от германската полиция, и бръкна във вътрешния си джоб за паспорта.

Внезапно усети ръцете си стегнати като в менгеме, краката му се отделиха от пода и миг по-късно се озова в чакаща отвън камионетка на пералнята към хотела. Започна да протестира и в отговор бе залят от порой френски ругатни. Мазолеста длан го перна през носа, друга го ръгна в стомаха, нечий пръст натисна нервния възел под ухото му и Аргу мигновено изгуби съзнание. Двадесет и четири часа по-късно телефонът в Криминалния отдел на Следствената полиция на Ке дез Орфевр 36 в Париж иззвъня. Дрезгав глас съобщи на дежурния сержант, че говори от името на ОАС и че Антоан Аргу се намира „здравата омотан“ в камионетка, паркирана зад сградата на полицията. След няколко минути отвориха вратата и Аргу се изтърси сред кръг от сащисани полицаи.

Очите му, завързани в продължение на двадесет и четири часа, не можеха да се фокусират. Трябваше да му помогнат, за да се задържи на крака. Лицето му бе цялото в засъхнала кръв от носа, а устата го болеше от парцала, който полицаите измъкнаха. Когато някой го попита „Вие ли сте полковник Антоан Аргу?“, той промълви „Да“. Предишната нощ Оперативното управление бе съумяло по някакъв начин да го прехвърли през границата, а анонимното обаждане в полицията по повод колетната пратка в собствения й паркинг бе просто проява на чувството им за хумор. Аргу бе освободен чак през юни 1968 година.

И все пак хората от Оперативното управление не бяха предвидили едно: макар че отстраняването на Аргу деморализира значително ОАС, то в същото време откри пътя за неговия колкото малко известен, толкова и хитър заместник, подполковник Марк Роден, към командната позиция в операциите, насочени срещу Дьо Гол. В много отношения сделката бе на загуба.

На 4 март Върховният военен съд произнесе своята присъда срещу Жан-Мари Бастиан-Тири. Той и двама други бяха осъдени на смърт, както и още трима, намиращи се все още на свобода, сред които Ватен Куция. На 8 март генерал Дьо Гол изслуша в продължение на три часа молбите за помилване на тримата, четени от техните адвокати. През цялото време той остана безмълвен. Накрая замени две от смъртните присъди с доживотни, но остави в сила тази на Бастиан-Тири.

Същата вечер адвокатът извести подполковника за решението.

— Насрочено е за единадесети — каза той и понеже клиентът му продължи да се усмихва с недоверие, пророни: — Ще ви разстрелят.

Бастиан-Тири продължи да се усмихва и да клати глава.

— Не разбирате — рече на адвоката, — никой французин няма да вдигне оръжие срещу мен.

Бастиан-Тири сгреши. В осем часа сутринта Радио Европа Едно съобщи в емисията си на френски език за екзекуцията. Предаването бе чуто в по-голямата част от Западна Европа от онези, които си бяха направили труда да слушат тази станция. В малка хотелска стая някъде в Австрия то сложи началото на дълга верига от замисли и действия, които доведоха генерал Дьо Гол най-близо до смъртта за цялата му кариера. Стаята бе наета от полковник Марк Роден, новия оперативен шеф на ОАС.

[1] Марка товарни автомобили. — Б.пр. ↑

[2] Кабили — алжирски и тунизийски берберски племена. — Б.пр. ↑

[3] Градче край Париж. — Б.пр. ↑

[4] Градче край Париж. — Б.пр. ↑

2.

Марк Роден изключи транзисторното радио и стана от масата почти без да докосне подноса със закуската. Отиде до прозореца, запали поредната цигара от нескончаемата тютюнева верига и се загледа навън към снежната покривка, която закъсняващата пролет още не бе започнала да топи.

— Мръсни копелета. — Думите бяха произнесени тихо и с безкрайно озлобление, последвани от нова, почти беззвучна поредица от епитети, изразяващи чувствата му към френския президент, неговото правителство и Оперативното управление.

Роден се различаваше от своя предшественик, кажи-речи, във всяко отношение. Висок и сух, с издълбано от дълбоко спотаена омраза мъртвешко лице, той обикновено прикриваше чувствата си с нехарактерна за латинския темперамент студенина. За него не бе имало Ecole Polytechnique, която да открие пътя към кариерата. Той, обущарският син, бе избягал в Англия с рибарска лодка в последните безоблачни дни на своето юношество, когато немците покориха Франция, за да се запише редник под флага на Лотарингския кръст.[1]

Повишенията до сержантски и после фелдфебелски чин бяха извоювани с много труд, в кървави сражения под командването на Кьониг в Северна Африка, а по-късно в гъсталаците на Нормандия в армията на Льоклер. Изпълнението на една бойна задача в битката за Париж му донесе офицерските еполети, които никога не би получил заради своя произход или образование, а следвоенна Франция му предостави избора между връщане към цивилния живот и оставане в армията.

Ала връщане като какъв? Той не владееше друг занаят освен обущарския, на който го бе обучил бащата, а работническата класа на родната си страна завари под влиянието на комунистите, овладели редовете и на комунистическата, и на голистката съпротива. Затова Роден остана в армията, за да изпита по-сетне огорчението на редовия офицер, пред чийто поглед едно ново поколение образовани момчета, випускници на военните училища, получаваха същите еполети, за които той бе проливал кръвта си, чрез придобити в аудиториите теоретически познания. И като гледаше как го изпреварват по звания и привилегии, огорчението стана негов постоянен спътник.

Оставаше една-единствена възможност: да се запише в някой от колониалните полкове, сред истински воини, които се сражаваха, докато редовната армия маршируваше по тренировъчните плацове. Успя да издействува прехвърлянето си в колониалните десантни части.

За една година стана ротен командир в Индокитай и живя сред мъже, които говореха и мислеха като него. За един млад обущар повишенията все така се извоюваха в битки и нови битки. В края на индокитайската кампания Роден бе вече майор и след една тъжна година на недоволство във Франция го прехвърлиха в Алжир.

Френското изтегляне от Индокитай и прекараната в родината година превърнаха дремещата горчивина във всепоглъщаща ненавист към политици и комунисти, които той приемаше като едно. Само военен би могъл да изтръгне Франция от обятията на предатели и блюдолизци, овладели обществения живот. Единствено в редовете на армията тези две пасмини не съществуваха.

Като повечето бойни офицери, видели подчинените си да загиват и предавали на земята чудовищно обезобразените тела на ималите нещастието да попаднат живи в плен, Роден почиташе военните като солта на земята — мъже, жертващи кръвта и живота си, за да може буржоазията да тъне в удобства. Когато проумя след осем години сражения в горите на Индокитай, че повечето цивилни в родината му не дават пукнат грош за военните, когато прочете обвиненията заради чисти дреболии, отправяни от леви интелектуалци, като например изтръгването на ценна информация от пленници чрез изтезания, у Марк Роден се породи вътрешна реакция, която, съчетана с недоволството от личните несполуки, прерасна във фанатизъм.

Той си остана убеден, че ако гражданските власти на Индокитай и правителството и народът във Франция бяха дали нужната подкрепа, армията щеше да победи частите на Виетнам. Разделението на Индокитай бе непростимо предателство спрямо хилядите доблестни младежи, загинали там — явно за нищо. За Роден нямаше да има, не можеше да има повече предателства. Алжир щеше да го докаже. През пролетта на 1956 година той напусна бреговете на Марсилия на върха на щастието, убеден, че далечните алжирски планини ще станат свидетели на осъществяването на главната цел в живота му — възвеличаването на Френската армия в очите на света.

Двете години на ожесточени и безкомпромисни битки не успяха да разколебаят убежденията му. Наистина бунтовниците се оказаха не съвсем лесна плячка, както смяташе в началото. Колкото и феллахи да унищожаваше с хората си, колкото и села да изравняваше със земята, колкото и терористи от FLN[2] да умираха от изтезания, бунтът се разгаряше, докато най-подир обхвана цялата страна и погълна градовете й.

Онова, от което се нуждаеха, разбира се, бе по-голяма подкрепа от метрополията. В края на краищата тук не ставаше дума за война, водена в забравено от юга кътче на империята. Алжир бе Франция, населен от три милиона французи. За Алжир човек се сражаваше както за Нормандия, Бретан или Крайморските Алпи. Щом получи подполковнишките пагони, Марк Роден напусна бойното поле и постъпи на служба в града — първо в Бон, а след това в Константин[3].

Дотогава се бе сражавал срещу АЕХ[4], нередовна войска, но все пак съставена от бойци. Омразата му към тях бе нищо в сравнение с чувствата, които го обзеха, щом потъна в дебрите на подлата, потайна война в градовете — война, придружена от пластични бомби, поставяни от чистачи в кафенета, супермаркети и увеселителни заведения, посещавани от французи. Мерките, които предприе за прочистване на Константин от отрепките, поставящи тези бомби, му спечелиха сред алжирското население прозвището Касапина.

Единственото, което не достигаше за окончателното ликвидиране на FLN и неговата Армия за национално освобождение, бе допълнителна помощ от Париж. Както повечето фанатици, Роден съумяваше да се предпазва от фактите чрез сляпа вяра. За него ескалиращите военни разходи, разклатената френска икономика, залитаща под бремето на една война, която все по-явно нямаше да бъде спечелена, бяха просто дреболии.

През юни 1958 година генерал Дьо Гол се върна на власт като министър-председател на Франция. Като ликвидира покварената и едва кретаща Четвърта република, той основа Петата. Когато той произнесе думите „Algerie Française“[5], довели го с помощта на генералите обратно в Матиньон, а по-късно, през януари 1959 година, и в Елисейския дворец, Роден се затвори в стаята си и заплака. Посещението на Дьо Гол в Алжир бе за подполковника като слизането на Зевс от Олимп. Той бе убеден, че е в ход нова политика. Комунистите щяха да бъдат пометени от постовете им, Жан-Пол Сартр положително щеше да бъде разстрелян за държавна измяна, профсъюзите щяха да бъдат поставени на колене и най-сетне Франция щеше да разтвори сърце и да предостави цялата си подкрепа на своята кръв и плът в Алжир, на армията, защищаваща границите на френската цивилизация.

Роден бе сигурен във всичко това както в изгряването на слънцето откъм изток. Когато Дьо Гол предприе възстановяването на Франция по свой начин, Роден помисли, че е някаква грешка. Трябва да се даде време на стареца. Когато плъзнаха първите слухове за предварителни преговори с Бен Бела и FLN, Роден не повярва.

Макар да съчувствуваше на заселниците, разбунтували се през 1960 година под ръководството на Големия Жо Ортиз, той все още смяташе, че липсата на мерки за окончателното смазване на феллахите е просто тактически ход на Дьо Гол. Подполковникът бе убеден, че Стария[6] си знае работата. Нима не произнесе той златните слова „Algerie Francaise“?

Когато най-сетне бе доказано вън от всякакво съмнение, че схващането на Дьо Гол за възродена Франция не включва френски Алжир, светът на Роден се разпадна като кула от картонени кубчета. От всичката му вяра, надежда, доверие и убеденост не остана и помен. Само омраза. Омраза към системата, към политиците, към интелектуалците, към алжирците, към профсъюзите, към журналистите, към чужденците, ала преди всичко — омраза към ТОЗИ ЧОВЕК. С изключение на неколцината лигльовци, отказали да се присъединят, Роден поведе целия си батальон в априлския метеж на 1961 година.

Той не успя. Чрез един прост, смазващо изкусен ход Дьо Гол осуети бунта, преди да се е надигнал. В седмиците преди официалното оповестяване на започналите преговори с FLN хиляди евтини транзисторни радиоапарати бяха раздадени на войниците, като командирите бяха просто мимоходом уведомени за това. Транзисторите се приеха като безобидна разтуха за войниците и дори мнозина командири и сержанти одобриха идеята. Долитащата от Франция лека музика бе приятна отмора от жегата, мухите и отегчението.

Гласът на Дьо Гол обаче не бе тъй безобиден. Когато лоялността на армията бе най-сетне подложена на изпитание, десетки хиляди войници из казармите по цял Алжир пуснаха транзисторите, за да чуят новините. След бюлетина те чуха същия глас, който самият Роден слушаше през юни 1940 година. А и посланието бе почти същото:

„Изправени сте пред необходимостта да докажете своята вярност. Аз съм Франция, носителят на нейната съдба. Последвайте ме. Подчинете ми се.“

Някои командири на поделения осъмнаха само с шепа офицери, а и повечето сержанти ги бяха напуснали.

Метежът бе разбит като илюзиите — по радиото. Роден има повече късмет от някои други. Под негово командване останаха сто и двадесет офицери, сержанти и войници. Причина за това бе обстоятелстото, че в поделението му имаше повече стари кримки от Индокитай и алжирските битки, отколкото в останалите. Заедно с други метежници те основаха ОАС, която си постави задачата да прогони Юда от Елисейския дворец.

На победоносния FLN и лоялната френска армия им оставаше много малко време за съжителство — колкото за една оргия на разрушението. През последните седем седмици, докато френските заселници разпродаваха на безценица трупаното през цял живот и напускаха през глава съсипаното от войната крайбрежие, Тайната армия осъществи последното си ужасяващо отмъщение над онова, което бе принудена да остави зад гърба си. Когато всичко свърши, за ръководителите, чиито имена бяха известни на голистките власти, оставаше единствено животът в изгнание.

През зимата на 1961 година Роден стана заместник на Аргу — оперативния шеф на ОАС в изгнание. Аргу бе дарбата, усетът, вдъхновението на кампанията, предприета оттук насетне срещу френската метрополия. Роден бе организацията, коварството, трезвият практицизъм. Ако беше просто упорит фанатик, щеше да е опасен, но не и изключение. В началото на шестдесетте години много като него размахваха оръжие в услуга на ОАС. Той бе нещо повече. Старият обущар бе дал на света момче с бистър ум, незасегнат от формалното военно обучение. Роден сам бе развил този разум по свой собствен път.

Когато ставаше дума за личното му виждане за Франция и честта на армията, той бе не по-малко фанатизиран от всички останали. Но щом се сблъскаше с някоя чисто практическа задача, Роден имаше дарбата да съсредоточи логическа и прагматична мощ, далеч по-действена от всичкия мимолетен жар и безсмислено насилие.

Именно това свое качество той впрегна в действие в утринта на 11 март, когато седна да обмисля убийството на Шарл дьо Гол. Не бе дотам глупав да смята, че задачата ще е проста. Напротив, провалите в Пти Кламар и Военното училище щяха да я направят още по-трудна. Убийци лесно се намират. Въпросът бе да се открие човек или да се изгради план, съдържащ един-единствен елемент, който да е толкова необичаен, че да осигури достъп до Президента, чиято охрана сега бе основана на принципа на концентричните кръгове.

Подполковникът методично изброи наум всички възможни проблеми. След това в продължение на два часа пали цигара от цигара пред прозореца, докато стаята потъна в синкава мъгла, и класифицира пречките. Накрая разработи план за тяхното премахване или заобикаляне. Всяка идея му изглеждаше осъществима дори след подробен критичен анализ. Но накрая всяка се проваляше при окончателната проверка. В цялата тази верига на разсъждения изпъкваше един истински непреодолим проблем — системата за сигурност.

След Пти Кламар нещата се бяха променили. Проникването на агенти на Оперативното управление в редиците и командването на ОАС бе достигнало обезпокояващи размери. Неотдавнашното отвличане на самия главен ръководител Аргу показваше колко далеч са готови да отидат хората от Управлението, за да се доберат до водачите на ОАС и да ги подложат на разпит. Не ги спря дори яростната разправия с германското правителство.

Продължаващият вече четиринадесет дни разпит на Аргу принуди цялото ръководство на ОАС да се изпокрие. Бидо отведнъж загуби вкуса си към показност и обществени изяви. Други от CNR[7] хукнаха панически към Испания, Америка, Белгия. Рязко скочи търсенето на фалшиви документи и билети за далечни страни.

Всичко това нанесе зашеметяващ удар върху бойния дух на редовите членове. Хора вътре в страната, които по-рано бяха готови да помогнат, да укрият търсено лице, да пренесат оръжие, да предадат съобщение или само да набавят информация, сега затваряха телефона, едва смутолевили някакво извинение.

След провала в Пти Кламар и разпитите на задържаните трябваше да бъдат разкрити цели три подразделения на ОАС в страната. Полицията, въоръжена със сведения отвътре, обискира къща след къща, откри поредица от складове за оръжие и боеприпаси. Осуетени бяха още два заговора за ликвидиране на Дьо Гол, като полицията нахълтваше още на второто заседание на конспираторите.

Докато CNR произнасяше речи и дрънкаше за възстановяване на демокрацията във Франция, Роден бе изправен пред суровите житейски обстоятелства, от които постоянно набъбваше чантата с документи до леглото му. Недостигът на средства и загубата на вътрешна и международна подкрепа допринасяха за разпадането на ОАС, подложена на яростно преследване от страна на френската Специална служба и полицията.

Екзекутирането на Бастиан-Тири можеше само да понижи още повече бойния дух. Да се намерят хора, готови да помогнат в този момент, бе наистина трудна работа. Лицата на готовите да сторят това бяха дълбоко запечатани в съзнанието на всеки френски полицай и на още няколко милиона цивилни. На този етап всеки нов план, включващ голям брой разработки и съгласуване на усилията на множество групировки, бе обречен на провал още преди евентуалният убиец да успее да се доближи на сто километра от Дьо Гол.

Изчерпал водения със самия себе си спор, Роден промърмори:

— Човек никому неизвестен…

Изброи наум хората, за които знаеше, че биха ликвидирали някой президент, без да им мигне окото. Всеки от тях имаше в Главната квартира на Френската полиция досие, по-дебело и от Библията. Иначе защо щеше той, Марк Роден, да се укрива в хотела на това забравено от Бога планинско селце нейде в Австрия?

Решението му хрумна към пладне. Отначало го пропъди от съзнанието си, но то постепенно го завладя. Стига да се намери такъв човек… ако той изобщо съществуваше. Бавно и добросъвестно той започна да гради нов план около въображаемата фигура, сетне отново обмисли вероятните пречки и възражения. Планът издържа на всички проверки, дори на мерките за сигурност.

Точно преди да стане време за обяд, Марк Роден си облече балтона и пое надолу по стълбите. При изхода го блъсна първият порив на вятъра по вледенената улица и го накара да потръпне, но от друга страна, прогони тъпата болка в главата, причинена от тютюневия дим в претоплената стая. Зави наляво и стъпките му заскърцаха по снега към пощата на Адлерщрасе, откъдето изпрати серия кратки телеграми, осведомяващи негови колеги, пръснати под измислени имена из Южна Германия, Австрия, Италия и Испания, че поради заминаването му по работа няма да го има няколко седмици.

На връщане, докато крачеше тежко към непретенциозния пансион, му хрумна, че някои биха изтълкували действията му като бягство, стремеж да избегне опасността от отвличане или убийство от страна на Оперативното управление. Но той само сви рамене. Да мислят каквото си щат — времето на подробните обяснения бе отминало.

Ястието на деня в пансиона бе свинска кълка с макарони. Макар че дългите години в джунглата и пустотите на Алжир почти го бяха лишили от усета за добра храна, той едва преглътна порцията си. Към средата на следобеда отпътува — куфарите стегнати, сметките уредени. Замина, самонагърбил се със задачата да открие един човек или по-точно тип човек, за когото дори не знаеше дали съществува.

В момента, в който Роден се качваше на влака, един самолет на британската авиокомпания рулираше по пистата на лондонското летище. Машината пристигаше от Бейрут. Сред пътниците в залата за пристигащи беше и един рус англичанин. Лицето му беше загоряло от близкоизточното слънце и лъхаше на здраве. Чувствуваше се отпочинал и бодър след два месеца приятно прекарано време сред общопризнатите ливански изкушения и след още по-голямата радост, поне от негова гледна точка, да види как една внушителна сума се прехвърля от бейрутска в швейцарска банка.

Зад себе си бе оставил, отдавна погребани в песъкливата египетска почва от вбесените и объркани полицаи, двама западногермански инженери — специалисти в областта на ракетостроенето, с по една дупка от куршум в гръбнака. Тяхната раздяла с живота забави проекта на Насър по създаване на ракетата „Ал Зафира“ с няколко години и един нюйоркски милионер ционист остана доволен от капиталовложението си. След като мина безпроблемно през митницата, англичанинът нае такси до апартамента си в Мейфеър[8].

Издирванията на Роден отнеха деветдесет дни, а резултатът от тях се побираше в три тънки досиета, всяко в папка от жълт картон. Носеше го постоянно в чантата си. Към средата на юни се завърна в Австрия и се настани в малкия пансион „Клайст“ на виенската Брукнералее.

От централната поща изпрати две лаконични телеграми — едната до Болцано в Северна Италия, а другата в Рим. Викаше двамата си главни помощници на спешно съвещание в хотелската стая. Те пристигнаха още на другия ден. Рьоне Монклер дойде от Болцано с наета кола. Андре Касон долетя от Рим. И двамата пътуваха с фалшиви документи, тъй като оглавяваха тайните списъци на резидентите на SDECE както в Италия, така и в Австрия, а последните харчеха щедро пари за подкупване на агенти и осведомители по граничните пунктове и летищата.

Пръв в пансион „Клайст“ пристигна Андре Касон, седем минути преди уреченото време — единадесет часа. Той нареди на таксито да спре на ъгъла на Брукнералее и преди да се насочи с бърза стъпка към фоайето на хотела, няколко минути си оправя възела на вратовръзката пред витрината на един цветарски магазин. Както обикновено, Роден се бе регистрирал под чуждо име — едно от двадесетината, известни само на най-близките му съратници. И двамата призовани бяха получили предния ден телеграма, подписана от Шулц — кодовото име на Роден за конкретния двадесетдневен период.

— Herr Schulz, bitte?[9] — обърна се Касон към младежа на рецепцията. Администраторът погледна в книгата за гости.

— Шестдесет и четвърта стая. Очакват ли ви, господине?

— Да — отвърна Касон и се устреми по стълбите към първия етаж. Сви по коридора и затърси стая 64. Беше някъде към средата, отдясно. Когато вдигна ръка да почука, тя внезапно бе сграбчена изотзад. Касон се извърна и се натъкна на висок юначага с тежка долна челюст, който го оглеждаше без любопитство изпод ширит от гъсти черни косми, минаващ за вежди. Мъжът го бе проследил, скрит в една ниша на десетина крачки от вратата, но макар че жакардовата пътека беше съвсем тънка, Касон не бе чул звук.

— Vous desirez?[10] — попита гигантът крайно небрежно, ала дясната китка на Касон бе все тъй стегната в мъртва хватка.

Стомахът на посетителя се сви за миг при спомена за светкавичното отпътуване на Аргу от хотел „Еденволф“ преди четири месеца. После обаче разпозна поляка от Чуждестранния легион, който бе служил в ротата на Роден в Индокитай и Алжир. Спомни си също, че понякога подполковникът използваше Виктор Ковалски за специални задачи.

— Имам среща с подполковник Роден, Виктор — кротко отвърна Касон.

Веждите на Ковалски се събраха още повече, щом чу своето и на господаря си име.

— Аз съм Андре Касон.

Това не направи никакво впечатление на Ковалски. Той се пресегна с лявата ръка и почука на врата на стая 64.

Отвътре се чу глас:

— Oui?[11]

Ковалски приближи устни до дървения плот.

— Дошъл е гост — изръмжа и вратата се открехна. Роден надникна през отвора после отвори широко.

— Скъпи Андре! Извинявай, че трябваше така… — Кимна към Ковалски — Всичко е наред, капрал, очаквам този човек.

Касон усети най-после дясната си китка свободна и влезе в стаята. Роден размени още една-две думи с Ковалски и затвори вратата, полякът се върна пак в сянката на нишата.

Роден се ръкува с госта си и го отведе към двете кресла пред газовата камина. Макар да бе средата на юни, вън валеше ситен хладен дъжд, а и двамата бяха привикнали на горещото северноафриканско слънце. Газовата горелка бе засилена до краен предел. Касон свали шлифера си и се настани до огъня.

— Друг път не си взимал чак такива предпазни мерки, Марк — отбеляза той.

— Те не са за мен — отвърна Роден. — Ако нещо стане, знам как да се погрижа за себе си. Но може да ми потрябва време, за да унищожа документите. — И той посочи писалището край прозореца, където до чантата му лежеше дебела жълта папка. — Затова всъщност извиках Виктор. Каквото и да се случи, той ще ми осигури поне шестдесет секунди да унищожа документите.

— Явно са много важни.

— Ще видим, ще видим. — Въпреки всичко в тона на Роден прозвуча самодоволна нотка. — Ще трябва обаче да изчакаме Рьоне. Заръчах му да е тук в единадесет и петнадесет, за да не идвате през няколко секунди и да притеснявате Виктор. Той се дразни, когато наоколо се мотаят прекалено много хора, които не познава.

Роден си позволи една от своите редки усмивки при мисълта какво би станало, ако Виктор се ядоса достатъчно с едрокалибрения колт под мишница. На вратата се почука. Роден прекоси стаята и долепи устни до дървото:

— Oui?

Този път прозвуча гласът на Рьоне Монклер, тревожен и напрегнат.

— Марк, за Бога…

Роден отвори широко вратата. Стърчащият зад него полски гигант съвсем смаляваше Монклер. Лявата ръка на Виктор обгръщаше изцяло счетоводителя, сковала и двете му ръце покрай тялото.

— Ça va, Victor[12] — промълви Роден и Монклер бе освободен. Той пристъпи с облекчение в стаята и отправи гримаса към хилещия се от креслото до огъня Касон. Вратата отново се затвори и Роден повторно се извини.

Монклер приближи и двамата се ръкуваха. Новодошлият свали балтона си, остана по измачкан, зле скроен тъмносив костюм, който не му стоеше добре. Както повечето привикнали към униформата бивши военни, двамата с Роден не изглеждаха добре в костюм.

Като домакин, Роден настани гостите си в двете кресла. За себе си остави стола с права облегалка до масата, която му служеше за писалище. Извади от нощното шкафче бутилка френски коняк и го вдигна с безмълвен въпрос в погледа. И двамата гости кимнаха утвърдително. Роден наля по една щедра порция в трите чаши и подаде две на Монклер и Касон. Гостите отпиха първи и зачакаха топлината на алкохола да се справи със студа вътре в тях.

Ниският и набит Рьоне Монклер беше кадрови офицер като Роден, но за разлика от домакина не беше виждал битка. По-голямата част от живота си бе прослужил в административни звена, а последните десет години прекара в счетоводния отдел на Чуждестранния легион. През пролетта на 1963 година стана ковчежник на ОАС.

Андре Касон бе единственият цивилен. Дребен и педантичен, той продължаваше да се облича като банков чиновник, какъвто бе в Алжир. Беше координатор на нелегалното политическо ръководство на ОАС в самата Франция.

И двамата, както и Роден минаваха за крайни дори в ОАС, макар и по различни причини. Монклер бе имал син, деветнадесетгодишен младеж, който отбиваше военната си служба в Алжир преди три години, докато баща му ръководеше счетоводния отдел на разположената край Марсилия база на Чуждестранния легион. Майор Монклер дори не видя трупа на сина си. Той бе предаден на земята от патрула, превзел селцето, където бе държан плененият от партизаните млад редник. По-късно обаче научи подробности за това, което е било сторено на младежа. Нищо не остава скрито за дълго в Легиона. Хората приказват.

Андре Касон бе ангажиран по-дълбоко. Роден в Алжир, целият му живот се въртеше покрай грижите, свързани с работата, жилището и семейството. Централата на банката, в която работеше, се намираше в Париж, така че падането на Алжир нямаше да го остави на улицата. Когато обаче през 1960 година заселниците се разбунтуваха, той бе с тях — един от водачите в родния си град Константин. Службата си запази въпреки всичко и след това, но когато започнаха да се закриват влог след влог, а деловите хора взеха да се връщат в родината, той разбра, че златните дни на Франция в Алжир са вече минало. Малко след военния метеж, вбесен от новата голистка политика и бедственото положение на дребните фермери и търговци, бягащи разорени от родните места към една страна едва съзирана от повечето през морската шир, той помогна на ОАС да задигне тридесет милиона стари франка от собствената му банка. Съучастничеството му не остана скрито и бе обадено от един младши касиер, което сложи точка на кариерата му в банката. Изпрати жена си и двете деца при тъста и тъщата в Перпинян и се присъедини към ОАС. За последните бе особено ценно обстоятелството, че лично познаваше хиляди симпатизанти на организацията, които сега живееха във Франция.

Марк Роден седна зад писалището си и загледа другите двама. И те го наблюдаваха с любопитство, но без да задават въпроси.

Внимателно и последователно Роден започна изложението си, като наблегна на растящия брой провали и поражения, нанесени на ОАС от френските тайни служби през последните няколко месеца. Гостите му бяха вперили мрачен поглед в чашите си.

— Длъжни сме да приемем фактите каквито са. През изминалите четири месеца претърпяхме три тежки удара. Осуетеният опит във Военното училище е само последната брънка от една дълга поредица подобни опити, неуспели преди още да са започнали. Единствените два случая, при които наши хора съумяха да се доближат до него, се провалиха поради елементарни грешки в подготовката или изпълнението. Няма нужда да се впускам в подробности — вие ги знаете не по-зле от мен.

Отвличането на Антоан Аргу ни лиши от един от най-проницателните наши водачи и колкото и да е предан на каузата, няма съмнение, че при съвременните методи на разпит, вероятно включващи и наркотици, в опасност е сигурността на цялата организация. Антоан знаеше всичко и затова се налага да започнем, кажи-речи, от самото начало. Ето защо днес седим в това забутано хотелче вместо в главната ни квартира в Мюнхен.

Но дори започването от нула нямаше да е толкова трагично, ако ставаше преди година. Тогава щяхме да можем да да призовем хиляди младежи, изпълнени с ентусиазъм и патриотизъм. Днес това не е така лесно. Убийството на Жан-Мари Бастиан-Тири никак не улеснява нещата. Не искам да съдя прекалено строго нашите симпатизанти. Обещахме им резултати, а не им дадохме нищо. Имат право да очакват дела, а не думи.

— Добре, добре. Накъде биеш? — попита Монклер.

И на двамата слушатели бе известно, че Роден е прав, Монклер знаеше по-добре от всеки друг, че фондовете, набрани чрез обири на алжирски банки, бяха изразходвани за издръжка на организацията, а даренията, правени от десни индустриалци, започнаха да пресъхват. Последните му сондажи в това направление бяха посрещнати с едва прикрито презрение. Касон от своя страна съзнаваше, че връзките му с нелегалните във Франция изтъняваха с всяка изминала седмица, повечето нейни квартири бяха разкрити и след залавянето на Аргу мнозина отказваха по-нататъшно сътрудничество. Екзекуцията на Бастиан-Тири щеше само да засили този процес. Направеното от Роден резюме бе самата истина, но това не го правеше по-приятно за ухото.

Ала Роден продължи, сякаш не го бяха прекъсвали:

— Сега главната цел на нашата кауза — ликвидирането на Grand Zohra[13], без което всякакви по-нататъшни планове са обречени на неминуем провал, е неосъщесвимо, ако се придържаме към традиционните начини. Никак не ми се иска, господа, да посветя нови млади патриоти в проекта, които едва ли ще останат тайна за френското гестапо по-дълго от ден-два. С други думи, има прекалено много издайници, отстъпници и своеволници.

Тайната полиция се възползува от това положение и е проникнала така дълбоко в движението, че знае за заседанията и на висшите ни ръководни органи. По всичко личи, че са наясно какво целим, какви са нашите планове и кои са хората ни броени дни след като вземем някакво решение. Знам, не е приятно да приемем това положение, но ако не го сторим, ще продължим да живеем като щраусите, с глави, зарити в пясъка.

Според мен остава само един начин да постигнем главната си цел — убийството на Zohra, само един начин, който да ни позволи да избегнем цялата мрежа агенти и шпиони, да лишим Тайната полиция от преимуществата й и да направим така, че тя да не научи нищо или ако научи, да не е в състояние да осуети нашия план.

Монклер и Касон бързо вдигнаха очи. Мъртвата тишина в стаята се нарушаваше само от потропването на дъждовните капки по прозореца.

— Ако приемем, че моята оценка на положението е за жалост точна — продължи Роден, — ще трябва също така да се съгласим, че всички, които са едновременно готови да премахнат Grand Zohra и са в състояние да го сторят, са освен това добре известни на Тайната полиция. Те могат да се движат из Франция само като преследвани животни, гонени от полицията и предавани от провокаторите. Убеден съм, господа, че единствената ни алтернатива е да прибегнем до услугите на външен човек.

Монклер и Касон го погледнаха отначало смаяни, а сетне с нарастващо разбиране.

— Какво имаш предвид под външен човек? — попита най-подир Касон.

— Чужденец — отвърна Роден. — Той няма да е член на ОАС или на CNR. Никой френски полицай няма да го познава, името му няма да фигурира в никоя картотека. Слабостта на всяка диктатура е в огромната й бюрокрация. Онова, което го няма в папките, не съществува. Убиецът ще бъде непознат и поради това — несъществуваща величина. Той ще бъде с чужд паспорт, ще си свърши работата и ще си замине, а народът на Франция ще се надигне да помете остатъците от Дьо Головата паплач. За този човек няма да е толкова важно дали ще се измъкне, защото ние във всички случаи ще го освободим, щом дойдем на власт. Важното е да съумее да проникне — незабелязан и незаподозрян. Това е непосилно в дадения момент за всеки от нас.

И двамата му слушатели мълчаха, вглъбени в собствените си мисли, където постепенно изкристализирваше Роденовият план.

Монклер подсвирна тихичко:

— Професионален убиец. Наемник.

— Именно — потвърди Роден. — Би било твърде наивно да допуснем, че някой външен човек ще свърши подобна работа от любов към нас, от патриотизъм или дявол знае какви други съображения. Необходимите за тази задача умения и здрави нерви ги има единствено професионалният наемник. А той работи само за пари, и то много — добави Роден, като погледна крадешком Монклер.

— А къде ще го намерим? — попита Касон.

Роден вдигна ръка.

— Всичко по реда си, господа. Трябва да обмислим куп подробности. Първо искам да разбера дали сте съгласни по принцип.

Монклер и Касон се спогледаха, после извърнаха очи към Роден и бавно кимнаха.

— Bien[14]. — Полковникът се отпусна назад, доколкото му позволяваше правата облегалка на стола. — Първа точка от дневния ред — принципно съгласие — е изчерпана. Втората се отнася до сигурността и е залегнала в основата на целия план. Според мен броят на лицата, които са изцяло вън от подозрение като източници на информационно изтичане, става все по-ограничен. Това не означава, че смятам колегите ни от ОАС или CNR за предатели. Стара истина е обаче, че колкото повече хора са посветени в една тайна, толкова по-малко тайна става тя. Същността на нашия замисъл е абсолютна секретност. Следователно колкото по-малко хора знаят за него, толкова по-добре.

Вътре в ОАС има провокатори, издигнали са се до отговорни постове и те дори в този момент споделят плановете ни с Тайната полиция. Един ден ще дойде и техният час, но засега са опасни. Сред политиците в CNR има хора с прекалено много задръжки или без необходимата дързост, затова не могат да проумеят целия замах на един такъв план, към който би трябвало да са лоялни. Не желая да излагам на опасност живота на евентуалния наемник, като без всякаква нужда уведомя тези хора за съществуването му.

Извиках теб, Рьоне, и теб Андре, тъй като съм стопроцентово убеден в предаността ви към каузата и в способността ви да пазите тайна. Нещо повече: предвидил съм активното ви участие. Ти, Рьоне, като ковчежник ще трябва да посрещнеш финансовите искания, които всеки професионален убиец без съмнение ще постави. Твоята помощ, Андре, ще ни осигури подкрепата на някои хора във Франция, в случай, че се наложи този човек да я потърси.

Не виждам обаче необходимост подробностите около операцията да излязат от кръга, съставен от нас тримата. Ето защо предлагам да образуваме комитет, който да поеме изцяло отговорността за тази идея, нейното планиране, осъществяване и финансиране.

Отново настъпи тишина. Най-накрая Монклер се обади:

— Имаш предвид да изключим и Съвета на ОАС, и CNR? Това няма да им допадне.

— Те преди всичко няма да научат — отвърна спокойно Роден. — За да изложим идеята пред всички, трябва да свикаме пленарно заседание. То само по себе си би привлякло внимание и „брадатите“ ще дадат мило и драго да разберат защо е било свикано. Тогава не е изключено изтичането на информация. Ако пък започнем да осведомяваме всеки член на ръководството поотделно, ще минат седмици, докато получим дори принципно съгласие. После ще поискат да разберат подробностите около всеки етап на проекта. Много добре знаете какво представляват тия проклети политици и комитетски хора. Искат да знаят заради самото знаене. Нищо не вършат и само може да изложат на опасност плана, като се изтърват след чашка или по невнимание.

Второ, дори ако получим съгласието на целия комитет на ОАС и CNR, пак няма да сме се придвижили напред, а почти тридесет души ще са в течение. От друга страна, ако сами поемем отговорността, пристъпим към изпълнение на задачата и се провалим, просто ще се върнем на положението, в което сме сега. Е да, ще чуем обвинения, но нищо повече. Ако пък планът успее, ще дойдем на власт и тогава кой ще седне да ни търси сметка? Конкретните начини за унищожаване на един диктатор ще представляват чисто теоретически интерес. Накратко, съгласни ли сте да се присъедините към мен, за да станем единствените автори и изпълнители на изложената от мен идея?

Монклер и Касон отново се спогледаха, после пак се обърнаха към Роден и кимнаха. Това бе първата им среща след отвличането на Аргу преди три месеца. Докато Аргу беше начело, Роден кротко си стоеше в сянка. Днес той излизаше на преден план с пълното си право на водач. Шефът на нелегалното политическо крило и ковчежникът бяха силно впечатлени от него.

Роден ги погледна, въздъхна бавно и се усмихна.

— Добре — каза. — Да пристъпим към подробностите. Идеята да използуваме наемник ми хрумна, когато чух по радиото новината за убийството на горкия Бастиан-Тири. Тогава започнах да издирвам необходимия ни човек. Естествено, такива хора се намират трудно — те не се афишират. Търся от средата на март и резултатът от дейността ми е събран тук.

Роден вдигна папката от писалището си. Монклер и Касон се спогледаха отново, повдигнали вежди, но останаха безмълвни. Роден продължи:

— Мисля, че ще е най-добре, ако първо се запознаете с досиетата, за да можем сетне да обсъдим първия вариант. Подредил съм ги според личните ми предпочитания, в случай, че първият, предпочетен от нас, не може или не пожелае да се заеме със задачата. От всяко досие има само по един екземпляр, така че ще си ги разменяте.

Роден извади от папката три тънки досиета. Даде по едно на Монклер и Касон. Третото задържа, но не си направи труда да го чете — съдържанието и на трите му бе известно в най-големи подробности.

Нямаше кой знае колко за четене. Роден потискащо точно бе определил досиетата като кратки. Касон свърши пръв, вдигна поглед към домакина и сви устни.

— Това ли е всичко?

— Хора като тях внимават да няма лесно достъпни сведения за личността им — отвърна Роден. — Прегледай и това.

След малко и Монклер бе готов. Той върна документите на Роден, който му подаде току-що привършения от Касон свитък. Двамата отново потънаха в четене. Този път Монклер свърши пръв. Погледна към Роден и сви рамене:

— Ами… нищо особено, и ние си имаме поне петдесет, такива. Пищоваджии днес има под път и над път…

Касон го прекъсна:

— Изчакай да видиш това.

Отгърна последната страница и заби поглед в оставащите три абзаца. Когато свърши, затвори папката и погледна към Роден. Шефът на ОАС с нищо не бе издал личните си предпочитания. Взе прегледаните от Касон документи и ги подаде на Монклер, а на Касон връчи третото досие. След четири минути и двамата бяха готови.

Роден прибра папките и ги сложи пак на масата. Обърна стола си и го възседна пред камината, с ръце върху облегалката. От това положение загледа изпитателно останалите двама.

— Казах ви, че пазарът не е богат. Може да има и други, но без достъп до архивите на някоя сериозна тайна служба е дяволски трудно да ги откриеш. А най-добрите вероятно ги няма в никои архиви. Запознахте се с тримата. Нека засега ги наречем Германеца, Южноафриканеца и Англичанина. Твоето мнение, Андре?

Касон сви рамене.

— За мен няма място за колебания. Ако това, което пише за Англичанина, е вярно, той превъзхожда останалите с две глави.

— Рьоне?

— И аз така мисля. Германеца е вече възстар за такава работа. С изключение на едва-две работи за оцелели нацисти срещу преследващи ги израелски агенти, изглежда, не се е трудил в политическата област. Освен това вероятно е имал и лични мотиви срещу израелците, което не ги прави чисто професионални. Южноафриканеца може би го бива да коли негърски политици от типа на Лумумба, но то няма нищо общо с това да теглиш куршума на френския президент. Пък и Англичанина говори свободно френски.

Роден бавно кимна.

— Както смятах, място за дълги колебания няма. Изборът се наложи още преди да съставя досиетата.

— Сигурен ли си за тоя англосаксонец? — попита Касон. — Наистина ли е извършил всичко това?

— Аз самият бях изненадан — отвърна Роден. — Затова си направих труда да го подложа на допълнителна проверка. Ако питате за неопревержими доказателства, такива няма. Щеше да е зле, ако имаше. Това би означавало, че ще фигурира навсякъде като нежелан чужденец. А засега срещу него има само слухове. От официална гледна точка е чист като пеленаче. Дори да го водят на отчет в картотеките си, англичаните не могат да сложат срещу името му нещо повече от една питанка. Това не е достатъчно, за да му направят картон в Интерпол. Вероятността британците да информират SDECE за него, дори, при официално запитване, е нищожно малка. Знаете колко се мразят взаимно. Премълчаха дори посещението на Жорж Бидо в Лондон миналия януари. Не, не, за тая работа Англичанина има всички предимства без едно…

— Кое? — побърза да се заинтересува Монклер.

— Много просто. Няма да е евтин. Човек като него може да поиска куп пари. Как са финансите, Рьоне?

Монклер сви рамене.

— Не особено добре. Разходите понамаляха. След историята с Аргу всички герои от CNR се изпокриха по евтините хотели. Изведнъж загубиха вкус към палатите с по пет звезди и телевизионните интервюта, от друга, страна обаче, и приходите едва капят. Ти самият каза, че трябва да се предприеме нещо, иначе ще сложим точка на всичко поради липса на средства. Подобна дейност не може да се развива само с добри пожелания.

Роден мрачно кимна.

— Така си и мислех. Трябва да наберем средства. Но няма смисъл да се впускаме в подобна дейност, преди да разберем каква сума ще ни бъде необходима…

— Което ще рече — намеси се Касон, — че най-напред трябва да се свържем с Англичанина, да го попитаме дали ще приеме и колко ще иска.

— Да. Съгласни ли сме всички по този въпрос?

Роден се обърна към двамата поотделно. Те кимнаха.

Домакинът погледна часовника си.

— Минава един. Имам в Лондон агент, на когото трябва да се обадя, за да го накарам да се свърже с човека и да го помоли да дойде. Ако той се съгласи да вземе вечерния самолет за Виена, бихме могли да се срещнем тук след вечеря. Така или иначе ще трябва да чакаме моят човек да се обади и да ни извести какво е сторил. Позволих си да ви наема съседни стаи. Мисля, че е по-добре да сме заедно под закрилата на Виктор, отколкото разделени, но без охрана. За всеки случай, сами разбирате.

— Значи си бил напълно сигурен? — отбеляза Касон, жегнат от това, че реакцията му е била така точно предвидена.

Роден сви рамене.

— Събирането на тези сведения отне много време. Колкото по-малко се бавим отсега нататък, толкова по-добре. Ако ще действаме, нека това стане по-бързо.

Той се надигна и другите двама го последваха. Роден повика Виктор и му нареди да слезе за ключовете от стаи 65 и 66. Докато чакаха, се обърна към Монклер и Касон:

— Трябва да се обадя от централната поща. Ще взема и Виктор със себе си. Докато ме няма, ще ви помоля да стоите заедно в една стая и да заключите вратата. Сигналът ми ще бъде три почуквания, пауза, сетне още две.

Този сигнал бе познатото три плюс две, възпроизвеждащо ритъма на Algerie Francaise, което парижките шофьори, недоволни от политиката на Дьо Гол, изпълняваха с клаксоните на колите си.

— Впрочем — продължи Роден, — някой от вас има ли оръжие?

И двамата поклатиха отрицателно глава. Роден отиде до писалището и измъкна тежък деветмилиметров МАВ, който държеше за собствени нужди. Провери пълнителя, пъхна го обратно и зареди. Подаде го на Монклер.

— Запознат си с това желязо, нали?

Монклер кимна.

— Доста добре. — И взе пистолета.

Виктор се върна и придружи двамата до стаята на Монклер. Когато отново се върна, Роден закопчаваше палтото си.

— Хайде, капрал, работа ни чака.

Машината на БА[15] от Лондон се плъзна по пистата на виенското летище Швехат в сгъстяващия се здрач. Русият англичанин се бе излегнал в креслото си край прозореца в опашката на самолета, загледан в проблясващите под снижаващата се машина сигнални светлини. Винаги му доставяше удоволствие да ги наблюдава как се приближават стремглаво и създават впечатлението, че самолетът неминуемо ще докосне тревистата площ преди пистата. В последния миг слабо осветената трева, номерираните табели по края и самите светлини изчезваха, за да отстъпят място на излъскания черен бетон малко преди колесарите да докоснат земята. Англичанина обичаше точността.

Седналият до него млад французин от Френското туристическо представителство на Пикадили[16] го погледна неспокойно. Откак му се обадиха по обяд по телефона, той не бе на себе си. Преди близо година, по време на отпуск в Париж, бе предложил услугите си на ОАС и оттогава бе изпълнявал простото нареждане да си седи на бюрото в Лондон. Задачата му бе незабавно и точно да изпълни всяка заповед, получена чрез писмо или телефонно обаждане на неговото истинско име, но започваща с обръщението „Драги Пиер“. И оттогава нищо, чак до днес, 15 юни.

Телефонистката каза, че го търсят лично от Виена, като добави „En Autriche“[17], за да не помисли, че става дума за едноименния град във Франция. Учуден, прие разговора, за да чуе в слушалката „Драги ми Пиер“. Трябваха му няколко секунди, за да си спомни собствения псевдоним.

Оправда се в службата с пристъп на мигрена, за да отскочи след обедната почивка до един апартамент на Саут Одли Стрийт и да предаде съобщението на Англичанина, който му отвори. Последният с нищо не показа да е изненадан от искането да замине след три часа за Виена. Събра набързо някои вещи от първа необходимост в пътническа чанта и двамата се отправиха с такси към летище Хийтроу. След като французинът призна, че не се е сетил да плаща в брой и носи единствено паспорт и чековата си книжка, Англичанина извади спокойно пачка банкноти, колкото за два двупосочни билета.

От този момент насетне почти не размениха дума. Англичанина не попита защо отиват във Виена, с кого ще се срещнат и защо, което бе добре дошло за спътника му, тъй като и той не знаеше нищо. Указанията му гласяха просто да потвърди по телефона от лондонското летище пристигането им с полета на БА. Тогава получи нова заповед — щом пристигне на Швехат, да се обади на информацията. Всичко това го притесни, а пълният самоконтрол на Англичанина, вместо да го успокои, правеше нещата още по-непоносими.

В главната зала на летището съобщи името си на красивата австрийска информаторка. Тя прегледа подобната на пчелна пита информационна дъска и му подаде малко жълтеникаво листче. На него пишеше само: „Обадете се на 61 44 03. Търсете Шулц“. Младежът се насочи към разположената в дъното на залата редица телефони. Англичанина го потупа по рамото и му посочи автоматите с надпис „Wechsel“[18].

— Ще трябват монети — каза на чист френски. — Дори австрийците не са толкова щедри.

Французинът се изчерви и тръгна да обмени пари, а Англичанина се разположи удобно в едно от тапицираните кресла и запали нова цигара с филтър. Придружителят му се върна много бързо, стиснал в ръка няколко австрийски банкноти и шепа монети. Отиде до телефоните, намери празна кабина и избра номера. Хер Шулц от другия край му даде лаконични и точни указания.

Това отне само няколко секунди, след което връзката прекъсна.

Младият французин се върна при русия, който го погледна въпросително.

— On y va?[19] — попита той.

— On y va.

Французинът смачка листчето с телефонния номер и го хвърли на пода. Англичанина го вдигна, разгъна го и приближи пламъка от запалката си. Хартията пламна, а пепелта бе стъпкана от елегантния велурен ботуш. Излязоха мълчешком и махнаха на едно такси.

Централната част на града бе залята от светлини и задръстена от автомобили, така че до пансион „Клайст“ стигнаха едва след четиридесет минути.

— Тук се разделяме. Наредено ми бе да ви докарам, но да продължа с таксито. Вие отидете право в стая 64. Там ви очакват.

Англичанина кимна и излезе от колата. Шофьорът се извърна въпросително към другия. Той каза: „Карайте“, и таксито се загуби надолу по улицата. Англичанина погледна старинните готически букви на уличната табела, после правоъгълния, римски шрифт над входа на пансиона. Накрая хвърли недопушената си цигара и влезе.

Дежурният администратор беше с гръб към вратата, но тя проскърца. Без дори да прави опит да приближи гишето, гостът се насочи право към стълбите. Чиновникът понечи да попита какво желае господинът, но последният му хвърли небрежен поглед, кимна като към лакей и произнесе уверено:

— Guten Abend.[20]

— Guten Abend, mein Herr[21] — отвърна администраторът по инерция и преди още да го изрече, русият бе изкачил стълбите по две стъпала наведнъж, без при това да създава впечатлението, че бърза.

Горе спря и огледа единствения коридор. В дъното се виждаше стая 68. Той преброи назад до вратата, която би следвало да носи номер 64, макар цифрите да не се виждаха.

От номер 64 го деляха двадесетина стъпки. Отдясно личаха още две врати, а отляво малка ниша бе отчасти прикрита с червена кадифена завеса, провесена от евтин бронзов прът.

Посетителят огледа предпазливо нишата. Изпод завесата, която не достигаше пода с десетина сантиметра, се подаваше върхът на черна обувка. Англичанина се извърна и слезе обратно във фоайето. Този път администраторът бе подготвен. Най-малкото успя да отвори уста.

— Свържете ме със стая шестдесет и четири, моля — нареди Англичанина.

Чиновникът го погледна за миг и веднага се подчини. След няколко секунди се върна от малката централа, вдигна слушалката на поставения върху гишето телефон и му я подаде.

— Ако до петнадесет секунди горилата ви не е напуснала нишата, аз си тръгвам — заяви русият и остави слушалката. После отново изкачи стълбите.

Горе видя как се отваря вратата на стая 64. Показа се подполковник Роден. Погледна към Англичанина и тихо повика: „Виктор!“ Гигантът поляк се показа и взе да мести поглед от единия към другия. Роден каза:

— Всичко е наред. Ние го очакваме.

Ковалски се намръщи. Англичанина се запъти към стаята.

Роден го покани вътре. Беше подредена като канцелария на вербовъчна комисия. Масата играеше ролята на бюро и бе отрупана с документи. Зад нея бе единственият стол с облегалка. Монклер и Касон седяха на два подобни стола, донесени от съседни помещения и поставени встрани. И двамата бяха вперили любопитни погледи в посетителя. Пред бюрото нямаше стол. Англичанина се огледа, избра си едно от двете кресла и го извърна към масата. Когато Роден свърши с Виктор и затвори вратата, Англичанина вече седеше удобно, загледан в Касон и Монклер. Роден зае мястото си зад бюрото. В продължение на няколко мига той разглеждаше лондончанина. Видяното не го разочарова, а той разбираше от хора. Посетителят беше висок около метър и осемдесет, тридесет и няколко годишен на вид, със стройна, спортна фигура. Изглеждаше във форма. Загорялото му лице имаше правилни, но с нищо незапомнящи се черти, а ръцете бяха спокойно отпуснати върху страничните облегалки на креслото. Роден реши, че е човек, който умее да се владее. Очите на госта обаче смущаваха домакина. Той бе виждал кротки влажни очи на слабаци, тежки непроницаеми погледи на психопати и наблюдателни очи на военни. Очите на Англичанина бяха широко отворени и гледаха открито и откровено. С изключение на ирисите, които бяха така изпъстрени със сиво, че изглеждаха опушени като белезникава мъгла в зимна утрин. На Роден му трябваха няколко секунди да осъзнае, че всъщност бяха напълно лишени от изражение. Каквито и мисли да течаха зад димната завеса, през нея нищо не проникваше и Роден усети как започва да го гложди червейчето на тревогата. Като всички хора, подчинени на строги правила и определен ред, той не обичаше онова, което не може да се предскаже и следователно да се контролира.

— Ние знаем кой сте — започна отривисто домакинът. — Нека се представя. Аз съм подполковник Марк Роден…

— Знам — прекъсна го Англичанина. — Вие сте оперативният шеф на ОАС. Вие пък сте ковчежникът майор Рьоне Монклер, а господин Андре Касон е ръководител на нелегалното движение в метрополията.

Докато говореше, той се обръщаше към всеки от тримата поотделно, след което посегна към цигарите си.

— Вие, изглежда, вече доста знаете — намеси се Касон, докато тримата наблюдаваха как гостът запалва.

Англичанина се отпусна назад и издуха първата струя дим.

— Господа, нека да бъдем откровени. Аз знам кои сте, вие знаете какъв съм. Професиите на всички ни са необикновени. Вас ви преследват, докато аз съм свободен и мога да се движа свободно, където пожелая. Работя за пари, а вие сте ръководени от идеали. Стигне ли се до конкретни подробности обаче, всички сме професионалисти в занаята. Така че няма защо да играем на криеница. Вие сте ме проучили. Това няма начин да стане, без обектът на проучванията да дочуе, че някой разпитва за него. Естествено, поисках да разбера кой толкова се интересува от мен. Можеше да е някой, който търси да си отмъсти, или евентуален клиент. Беше важно да науча истината. Щом открих кой е заинтересован, отделих два дни на френските периодични течения в Британския музей, за да се осведомя за вас и вашата организация. Така че посещението на вашето момче днес следобед не ме изненада. Bon[22]. Знам кои сте и какво представлявате. Сега искам да узная какво желаете.

Няколко минути цареше тишина. Касон и Монклер погледнаха въпросително към Роден. Подполковникът и убиецът също се гледаха. Роден достатъчно добре познаваше хората, превърнали насилието в занаят, за да разбере, че пред него стои именно човекът, който му е необходим. От този миг нататък Монклер и Касон се сляха с мебелировката.

— След като сте прочели наличните материали, няма да ви отегчавам с подбудите на нашата организация, които правилно окачествихте като идеалистични. Според нас днешна Франция се управлява от диктатор, който оскверни страната ни и проституира с нейната чест. Убедени сме, че единственият начин режимът му да падне и Франция да се върне на французите е ако той умре. От шестте опита за премахването му три бяха предадени в самото начало, един в деня преди атентата, а други два се провалиха.

Обсъждаме възможността, на настоящия етап това е само обсъждане и нищо повече, да наемем за тази работа професионалист. Не желаем обаче да хвърляме парите си на вятъра. Преди всичко искаме да разберем осъществимо ли е.

Роден изигра разумно картите си. Последното изречение, чийто отговор му беше вече известен, предизвика нещо като проблясък в сивите очи.

— Никой на този свят не е застрахован срещу наемен куршум. — заяви Англичанина. — Дьо Гол излиза твърде често сред хората. Разбира се, че е възможно да бъде убит. Въпросът е, че шансовете за измъкване няма да са много големи. Най-сигурният начин да се ликвидира излизащ сред хората диктатор е като се използува фанатик, готов сам да загине в атентата. Прави ми впечатление — добави гостът с иронична нотка, — че при целия ви идеализъм не сте успели да дадете на света подобен жертвоготовен човек. При моста над Сена и в Пти Кламар се провалихте, защото нямаше кой да се обрече на гибел, за да осигури желаната цел.

— Много френски патриоти и сега дори са готови… — започна — разпалено Касон, но Роден го накара с един жест да млъкне. Англичанина дори не погледна към него.

— А какво ще кажете за професионалист? — подсказа Роден.

— Професионалистът не се ръководи от чувства, поради което е по-спокоен и вероятността да допусне елементарни грешки е по-малка. Понеже не е идеалист, той няма да се разтревожи в последния миг от мисълта кой още би пострадал от експлозията или какъвто друг метод е избрал. Като професионалист, той ще е пресметнал всички рискове до най-незначителната случайност. Така че неговите шансове за успех, залегнали в самия план, са по-големи от шансовете на всеки друг, но такъв човек не би помръднал и пръста си, ако не е разработил и план, който да му позволява не само да се справи със задачата, но и да се измъкне невредим.

— Смятате ли тогава, че е възможно да се разработи план, който позволява на един професионалист да убие Grand Zohra и сам да се спаси?

Англичанина помълча известно време. Пушеше и гледаше през прозореца. Накрая отвърна:

— По принцип, да. Възможно е, ако разполага с достатъчно време за подготовка. В този случай обаче ще бъде изключително трудно. Повече, отколкото при всеки друг обект.

— Защо? — Попита Монклер.

— Защото Дьо Гол е предизвестен. Не за конкретния атентат, а за принципното намерение. Всички важни личности разполагат с телохранители и служби за сигурност, но като минат години без сериозен опит за покушение, мерките се превръщат във формалност, в рутинен механизъм, а равнището на бдителност се понижава. Куршумът, който ще уцели целта е напълно неочакван и затова ще предизвика паника. Благодарение на нея убиецът ще се измъкне. В дадения случай обаче няма намалена бдителност, нито рутинни механизми и ако куршумът стигне целта, мнозинството няма да се поддаде на паниката, а ще хукне подир убиеца. Убийството може да се осъществи, но в този момент то ще е една от най-трудните задачи в света. Сами разбирате, господа, че вашите опити не само са се провалили, но са и хлопнали резето пред всички останали.

— В случай, че решим да наемем за тази работа професионален убиец… — започна Роден.

— Друг избор нямате — прекъсна го спокойно Англичанина.

— Защо, ако смея да попитам? Все още има мъже, готови да сторят това от чисто патриотични подбуди.

— Да, Ватен и Кюрюче все още съществуват — отвърна русият. — Без съмнение някъде ще се намерят нови Дегелдрес и Бастиан-Тири. Обаче вие тримата не сте ме извикали тук за общи разисквания върху теорията на политическото убийство, нито пък защото внезапно сте изпитали недостиг от пищоваджии. Извикахте ме, защото, макар и със закъснение, сте стигнали до извода, че вашата организация е до такава степен инфилтрирана от агенти на Френската тайна служба, че малко от решенията ви остават за дълго тайна и освен това, защото физиономията на всеки един от вас е здраво запечатана в съзнанието на всеки френски полицай. Значи ви трябва външен човек. В това отношение имате право. Ако работата трябва да се свърши, необходим е външен човек. Единственият открит въпрос е кой и за колко. Е, господа, мисля, че сте имали предостатъчно време да проучите стоката, нали?

Роден погледна встрани към Монклер и повдигна едната си вежда. Монклер кимна. Касон стори същото. Англичанина гледаше през прозореца, сякаш всичко това не го интересува.

— Ще убиете ли Дьо Гол? — попита накрая Роден.

Гласът му прозвуча тихо, но изпълни цялата стая. Погледът на Англичанина падна върху него, ала очите отново бяха съвършено безизразни.

— Да, но ще струва много скъпо.

— Колко? — попита Монклер.

— Трябва да ви е ясно, че такова нещо се прави един път в живота. Извършилият го никога вече няма да може да работи. Възможността да останеш не само незаловен, но и неразкрит е твърде малка. Човек трябва да получи за тази неповторима задача достатъчно, за да живее добре до края на дните си, както и да си осигури закрила срещу мъстта на голистите…

— Щом вземем властта — каза Касон, — няма да изпитвате недостиг от…

— В брой — отсече Англичанина. — Половината в предплата, другата половина след изпълнение на задачата.

— Колко? — попита Роден.

— Половин милион.

Роден погледна към Монклер, който се намръщи.

— Много пари са това, половин милион нови франка…

— Долари — поправи го Англичанина.

— Половин милион долара? — възкликна Монклер, като се надигна от стола си. — Вие не се чувате!

— Не — спокойно отвърна Англичанина, — аз просто съм най-добрият и поради това най-скъпият.

— Положително бихме получили по-ниски оферти — отбеляза малко насмешливо Касон.

— Да — рече русият безизразно, — бихте намерили и по-евтин убиец, за да ви вземе петдесетте процента предплата и да изчезне с тях, или да ви се оправдае по-късно защо нищо не можело да се направи. Като ще наемате най-добрия, трябва и да платите. Цената е половин милион долара. Като се има предвид, че срещу свършената работа очаквате да получите самата Франция, твърде ниско оценявате родината си.

Роден изслуша безмълвно този двубой, след което взе думата:

— Touche.[23] Въпросът е там, Monsieur, че ние не разполагаме с половин милион долара в брой.

— Знам — отвърна Англичанина. — Ако искате да се свърши работата, ще трябва отнякъде да съберете тази сума. Сам знаете, че не аз се натискам в случая. След последната си поръчка разполагам с достатъчно средства за няколко години спокоен живот. Привлича ме обаче мисълта да имам достатъчно, за да мога да се оттегля завинаги от бизнеса. Ето защо съм готов да поема някои изключително големи рискове, за да спечеля тези средства. Вашите приятели тук искат още по-голяма награда — самата Франция. Мисълта за риска обаче ги ужасява. Съжалявам. Ако не сте в състояние да се сдобиете със споменатата сума, ще трябва да се върнете към организирането на собствени заговори, за да ги видите провалени от властта един след друг.

Гостът се надигна от стола си, като в същото време загаси цигарата. Роден стана заедно с него.

— Седнете, Monsieur, ще набавим парите.

Двамата седнаха отново.

— Добре — рече Англичанина, — но ще поставя и някои условия.

— Да?

— Нуждата от външен човек е породена преди всичко от обстоятелството, че постоянно изтича важна информация към френските власти. Колко души в организацията ви знаят за хрумването да се използува външен човек, да не говорим конкретно за мен?

— Само ние тримата тук. Идеята бе разработена от мен в деня, когато екзекутираха Бастиан-Тири. Всички проучвания съм извършил еднолично. Никой друг не е в течение.

— Така и да продължи. Всякакви бележки от срещи, писмени справки и досиета да се унищожат. Вън от главите на трима ви да не остане нищо. С оглед на случилото се през февруари с Аргу, ще се чувствам свободен от ангажимента, ако някой от вас бъде заловен. Ето защо трябва да сте на безопасно място и под сигурна охрана, докато всичко свърши. Съгласни ли сте?

— D’accord.[24] Нещо друго.

— Както за подготовката, така и за изпълнението на операцията отговарям аз. Подробности няма да споделям с никого, нито дори с вас. С други думи, изчезвам. Повече няма да ме видите. Имате телефона и адреса ми в Лондон, но щом съм готов, ще приключа и с двете. От всяко положение там ще ме търсите само в краен случай. Иначе никакви контакти. Ще ви оставя данните на банката си в Швейцария. Щом ми съобщят, че първите двеста и петдесет хиляди долара са внесени на мое име, или щом съм напълно готов (зависи кое от двете ще настъпи по-късно), пристъпвам към действие. Няма да искате да съкращавам сроковете, нито ще се бъркате в работата ми. Съгласни ли сте?

— D’accord. Но имаме хора във Франция, които са в състояние да ви окажат съществена помощ при набавянето на информация. Някои от тях заемат високи постове.

За миг Англичанина се замисли.

— Добре, щом сте готови, изпратете по пощата един-единствен телефонен номер, за предпочитане в Париж, така че да мога да го избера от всяко място във Франция. Никому няма да съобщавам собственото си местонахождение, а просто ще звъня на този телефон за последни новини във връзка с охраната на президента. Човекът на този телефон обаче да не знае какво правя в страната. Кажете му просто, че изпълнявам ваша задача и се нуждая от неговата помощ. Колкото по-малко знае, толкова по-добре. Нека просто служи за осведомител. Източниците му трябва да се сведат единствено до лица, които разполагат с ценна вътрешна информация, а не дреболии, които мога да прочета и във вестниците. Ясно ли е?

— Напълно. Искате да действате напълно сам, без приятели и убежища. Карайте на своя глава. А какво ще кажете за фалшиви документи? Имаме на разположение двама превъзходни специалисти.

— Благодаря, ще си ги набавя сам.

Касон се намеси:

— Разполагам с цяла организация във вътрешността на Франция, подобна на Съпротивата по време на немската окупация. Мога да я поставя изцяло на ваше разположение.

— Не, благодаря. Предпочитам да разчитам на собствената си анонимност. Това е най-сигурното оръжие, с което разполагам.

— Но ако, не дай Боже, нещо тръгне накриво, ще трябва да хукнете да се спасявате…

— Нищо няма да тръгне накриво, освен по ваша вина. Ще действам без връзки и без да съм известен на организацията ви, господин Касон, тъкмо поради причината, заради която се намирам тук: организацията гъмжи от агенти и провокатори.

Касон изглеждаше сякаш ще избухне. Монклер зяпаше мрачно през прозореца и се опитваше да проумее как да събере половин милион долара за такова кратко време. Роден се втренчи замислено в Англичанина.

— Спокойно, Андре. Господинът иска да работи сам. Така да бъде. Това си е негов почерк. Не плащаме половин милион долара, за да го глезим, както глезим собствените си хора.

— Искам само да знам — промълви Монклер — по какъв начин ще съберем половин милион за толкова кратко време.

— Мобилизирайте организацията си и ограбете няколко банки — безгрижно предложи Англичанина.

— Както и да е, това си е наш проблем — отбеляза Роден. — Имаме ли други въпроси, преди гостът ни да се завърне в Лондон?

— Какво ще ви попречи да приберете депозита и да изчезнете? — попита Касон.

— Казах ви, господа, че искам да се оттегля. Нямам желание да ме подгони армия бивши парашутисти. За да се опазя, ще трябва да похарча повече от този четвърт милион. Те твърде бързо ще се стопят.

— А какво — настоя Касон — би ни попречило да изчакаме да си свършите работата, след което да откажем да ви доплатим разликата до половин милион?

— Същото — отвърна спокойно Англичанина. — В такъв случай ще започна работа за собствена сметка, като на мушката ще застанете вие тримата. Все пак не мисля, че ще се стигне дотам, нали?

Роден се намеси:

— Ако това е всичко, да не задържаме повече нашия гост… Има още нещо. Името ви. Ако искате да останете анонимен, ще ви трябва псевдоним. Хрумва ли ви нещо?

Англичанина помисли малко.

— Понеже говорихме за преследване, как ви се струва Чакал? Върши ли работа?

Роден кимна.

— Да, много добре. Всъщност дори ми харесва.

Той придружи Англичанина до вратата и я отвори. Виктор напусна нишата си и приближи. Роден се усмихна за пръв път и протегна ръка към наемния убиец.

— Ще установим връзка по уречения начин възможно най-скоро. Междувременно можете ли да започнете подготовка, за да не се губи време? Добре. Тогава bonsoir[25], господин Чакал.

Полякът гледаше как посетителят си отива също тъй безшумно, както се бе появил. Англичанина прекара нощта в хотела на летището и на сутринта взе първия самолет за Лондон.

В пансион „Клайст“ Роден бе залят от порой закъснели въпроси и укори от страна на Касон и Монклер, потресени от случилото се между девет часа и полунощ.

— Половин милион долара! — не спираше да повтаря Монклер. — Как, по дяволите, ще съберем половин милион долара?

— Може би трябва да приемем предложението на Чакала и да ограбим няколко банки — отвърна Роден.

— Не ми харесва този човек — заяви Касон. — Работи сам, без помощници. Такива хора са опасни. Не могат да се контролират.

Роден сложи край на спора:

— Вижте какво, разработихме план, единодушно взехме решение и издирихме човек, готов да убие за пари президента на Франция. Знам какво представляват хора като него. Ако някой изобщо е в състояние да свърши тази работа, това е той. И така, играта започва. Нека се заемем с нашата работа, а той да си гледа своята.

[1] Кръст с два напречника, символ на голисткото движение. — Б.пр. ↑

[2] Фронт за национално освобождение — националното съпротивително движение в Алжир. — Б.пр. ↑

[3] Градове в Алжир. — Б.пр. ↑

[4] Armee de Liberation Nationale — Армия за национално освобождение, военизирана структура към FLN. — Б.пр. ↑

[5] Френски Алжир. — Б.пр. ↑

[6] Прозвище на Дьо Гол. — Б.пр. ↑

[7] Национален съвет на съпротивата — политическото крило на ОАС. — Б. пр. ↑

[8] Богаташки квартал в западната част на Лондон. — Б.пр. ↑

[9] Господин Шулц, моля? (Нем.) — Б.пр. ↑

[10] Какво желаете? (фр.) — Б.пр. ↑

[11] Да? (фр.) — Б.пр. ↑

[12] Всичко е наред, Виктор. (фр.) — Б.пр. ↑

[13] Голямата Зора — подигравателно прозвище на Дьо Гол, дадено му от родените в Алжир французи. Чрез арабското женско име се намеква за непостоянството в позициите на генерала. — Б.пр. ↑

[14] Добре (фр.) — Б.пр. ↑

[15] Британска авиокомпания. — Б.пр. ↑

[16] Известна лондонска улица. — Б.пр. ↑

[17] В Австрия (фр.). — Б.пр. ↑

[18] Обмяна (нем.). — Б.пр. ↑

[19] Тръгваме ли? (фр.) — Б.пр. ↑

[20] Добър вечер. (нем.) — Б.пр. ↑

[21] Добър вечер, господине. (нем.) — Б.пр. ↑

[22] Добре. (фр.) — Б.пр. ↑

[23] Едно на нула. (фр.) — Б.пр. ↑

[24] Дадено. (фр.) — Б.пр. ↑

[25] Лека нощ. (фр.) — Б.пр. ↑

3.

През втората половина на юни и целия месец юли на 1963 година вълна от обири на банки, бижутерски магазини и пощи разтърси Франция. Това бе нещо ново за онова време и повече не се повтори. Подробностите около престъпната вълна са днес в полицейските архиви.

Почти всекидневно от единия до другия край на страната бяха обирани банки с пистолети, ловджийски пушки с рязани цеви и автомати. Внезапните нападения над бижутери зачестиха толкова много през описания период, че местните полицаи едва успяваха да запишат показанията на някой разтреперан и често пъти окървавен ювелир, когато вече ги викаха за друг подобен случай в същия район.

При опит за съпротива бяха застреляни двама банкови чиновници, а към края на юли кризата достигна такива размери, че за първи път, при това въоръжени с автоматично оръжие, бяха призовани хората от Corps Republicain de Securite, специалните части за неутрализиране на обществени размирици, известни на всеки французин просто с инициалите CRS. За посетителите в банките стана нещо обичайно да минават край един или двама облечени в сини униформи пазачи от CRS, охраняващи фоайетата със заредени автомати.

В отговор на натиска от страна на банкери и бижутери по повод престъпната вълна полицията зачести нощните проверки, но това не даде резултат, тъй като грабителите не бяха професионални касоразбивачи, проникващи умело в банковото хранилище в малките часове на нощта, а просто главорези с маски на лицата, въоръжени и готови да стрелят и с повод, и без повод.

Най-опасното време беше през деня, когато служителите от всяка банка или магазин в страната можеха да бъдат изненадани в разгара на работата от двама-трима въоръжени и маскирани мъже и властния вик „Haut les mains!“[1]

В края на юли при отделни нападения бяха ранени и заловени трима грабители. Те се оказаха или дребни мошеници, използващи ОАС като параван за разпалване на всеобща анархия, или дезертьори от бивше колониално поделение, които бързо признаха, че са хора на организацията. Обаче въпреки усърдните разпити, проведени в главната квартира на полицията, никой от тримата не можа да съобщи каква е причината за внезапния престъпен взрив, обхванал страната — към всеки от нападателите се обърнал неговият patron (шеф на банда), за да му посочи набелязания обект — магазин или банков клон. В крайна сметка полицията стигна до извода, че заловените не са наясно относно причините за нападенията. Обещана им бе част от плячката и като дребни риби бяха вършили каквото им наредят.

На френските власти не им трябваше много време, за да проумеят, че зад нападенията стои ОАС и че поради някаква причина организацията има остра нужда от пари. Но причината се изясни едва към средата на август, и то по съвършено друг повод. През последните две седмици на юли вълната от престъпления срещу банки и други източници на лесни пари и скъпоценни камъни се надигна достатъчно високо, за да бъде предадена в ръцете на комисар Морис Бувие, уважавания шеф на Brigade Criminelle[2] в полицията. В неговия изненадващо малък и претрупан кабинет в главната квартира на полицията на Ке дез Орфевр 36 край Сена бе изготвена карта, върху която се отбелязваха сумите, на които възлизаха откраднатите пари и скъпоценности. Към втората половина на юли общата сума надхвърли значително два милиона нови франка или четиристотин хиляди долара. Дори след като се приспаднеше прилична сума за покриване на разходите по отделните грабежи и възнагражденията на дребните престъпници и дезертьори, които ги бяха осъществили, пак, според пресмятанията на комисаря, оставаше огромно количество пари с неясно предназначение.

През последната седмица на юни върху бюрото на генерал Гибо, ръководител на SDECE, се появи доклад от неговия резидент в Рим. Ставаше дума за това, че тримата върховни ръководители на ОАС — Марк Роден, Рьоне Монклер и Андре Касон, са се настанили заедно на най-горния етаж в един хотел близо до Виа Кондоти. В доклада се съобщаваше още, че въпреки високите цени за хотел в такъв скъп квартал тримата бяха наели за себе си целия етаж, а този под него — за телохранителите си. Охранявали ги денонощно осем особено безскрупулни бивши легионери, а те самите не си показвали носовете навън. Отначало се смяташе, че са се събрали за среща, но с течение на времето SDECE стигна до извода, че става дума за изключителни предпазни мерки, да не би да станат жертви на нова операция като тази срещу Антоан Аргу. След като генерал Гибо си позволи мрачна усмивка при мисълта за тримата първенци на терористичната организация, сврени в миша дупка в Рим, той изготви доклада си по обичайния начин. Въпреки лютата разпра, която продължаваше да трови отношенията между френското Външно министерство на Ке д’Орсе и немското Външно министерство в Бон по повод посегателството срещу неприкосновеността на германската територия (случаят в хотел „Еденволф“ от февруари предната година), Гибо имаше всички основания да е доволен от своите хора в Оперативния отдел, провели операцията. Фактът, че ръководителите на ОАС бягаха подплашени, бе сам по себе си достатъчно удовлетворителен. Генералът сподави едно неясно лошо предчувствие, докато проучваше досието на Марк Роден, и все пак си зададе въпроса защо човек като него се плаши така лесно. Големият опит в занаята и ясното съзнание за реалността в политиката и дипломацията караха генерала да си дава сметка, че вероятността да му разрешат ново отвличане бе нищожно малка. Едва много по-късно той прозря същинското значение на мерките за сигурност, предприети от тримата оасовци.

В Лондон Чакала използува последните седмици от юни и първите от юли за провеждането на внимателно обмислени мероприятия. От самия ден на завръщането си той се залови между другото и с изчитането на, кажи-речи, всяка дума, написана за Шарл дьо Гол. Просто отиде в кварталната библиотека, намери написаното за френския президент в Британската енциклопедия и извади изчерпателен списък на публикациите на тази тема.

След това разпрати писма до различни големи книжарници, като прибегна до фалшиво име и междинен адрес на Прад Стрийт в Падингтън, за да получи по пощата необходимата литература. Започна да я изучава от вечер до ранни зори в жилището си, като изграждаше в съзнанието си най-подробен портрет на обитателя на Елисейския дворец, от юношеството му до наши дни. Голяма част от информацията, събирана троха по троха, нямаше практическа стойност, обаче тук-там се прокрадваше по някой проблясък, който той внимателно нанасяше в малко тефтерче. Особено поучително се оказа томчето мемоари на самия генерал, озаглавено „Острието на сабята“ („Le Fil de l’Epee“), в което Шарл дьо Гол хвърляше обилна светлина върху собственото си отношение към живота, родината и своята съдба.

Чакала не бе нито глупав, нито бавно схващащ. Четеше жадно и педантично наблюдаваше бъдещите си действия. Притежаваше способността да запази в паметта си огромно количество информация, просто в случай, че му потрябва някой ден.

Но макар написаното от самия Дьо Гол и близките му да рисуваше все по-пълния портрет на един горд и надменен френски президент, то все още не даваше отговор на главния въпрос, който го мъчеше, откак на 15 юни прие задачата да осъществи атентата. Към края на първата седмица от юли Чакала все още не знаеше къде, кога и как да проведе „удара“. Като последна стъпка отиде в читалнята на Британския музей и след като попълни заемната бележка с поредното фалшиво име, потъна в четене на стари течения на френския всекидневник „Льо Фигаро“.

Не е известно точно в кой момент се е натъкнал на отговора, но може да се допусне с голяма вероятност, че това е станало през трите дни след седми юли. За тези три дни, като тръгна от зародиша на едно хрумване, породено от написаното от журналист през 1962 година, и след като препровери идеята си в отчетите за всички години управление на Дьо Гол от 1945-а насам, наемникът съумя да стигне до търсения отговор. Именно тогава той установи с точност кога именно, независимо от болести или лошо време, напълно презрял всякаква заплаха за собствената си безопасност, Шарл дьо Гол ще се покаже на обществено място. От този миг нататък подготовката на Чакала напусна областта на теоретическите проучвания и се насочи към изработване на същинския план.

В течение на дълги часове, излегнат в апартамента си, вперил поглед в кремавия таван, пушещ една след друга своите дълги цигари с филтър, той обмисляше проекта, докато и последната подробност зае точното си място.

Поне десетина идеи бяха обсъдени и отхвърлени, преди да се спре на окончателния вариант, като прибави към „кога“ и „къде“ отговора на въпроса „как“. Чакала си даваше сметка, че през 1963 година Дьо Гол бе не само президент на Франция, а и най-внимателно и професионално охраняваната фигура в западния свят. Неговото убийство, както показа бъдещето, щеше да е по-трудно от убийството на президента на САЩ Джон Ф. Кенеди. На английския наемник не беше известно например, че френски специалисти бяха получили любезно разрешение от американците да проучат мрежата от мерки за сигурност около президента Кенеди и се бяха завърнали с чувство за превъзходство спрямо американската тайна служба, която я беше разработила. Френските експерти отхвърлиха американската система и постъпката им бе оправдана, когато през ноември 1963-та Джон Кенеди бе убит в Далас от полуненормален аматьор със съмнително досие, докато Шарл дьо Гол доживя до пенсия и почина накрая в мир в собствения си дом.

Ала Чакала знаеше, че хората от службата за сигурност, срещу които бе тръгнал, са сред най-добрите в света и че целият апарат по охраната на Дьо Гол се намира в състояние на постоянна готовност, докато организацията, за която работеше, гъмжеше от издайници. Като плюс в равносметката можеше да разчита на собствената си анонимност и на твърдоглавия отказ на жертвата да сътрудничи със собствената си охрана. В уречения ден гордостта, вироглавството и пълното незачитане на заплахата срещу собствената личност щяха да накарат френския президент да излезе за няколко мига на открито, независимо от всички рискове.

Редовната машина на SAS[3] от Копенхаген направи последен завой, нареди се успоредно с централната сграда на лондонския терминал, придвижи се още малко напред и спря. Воят на турбините продължи още няколко секунди и също замря. След минута-две трапът подходи към самолета и пътниците заслизаха, след като кимаха за сбогом на усмихващата се горе стюардеса. На площадката за посрещачи русият мъж вдигна слънчевите очила горе на челото си и долепи до очите бинокъл. Това бе шестият поред пътнически поток, подложен тази сутрин на подобно проучване, но тъй като напечената от слънцето тераса гъмжеше от посрещачи, поведението на нашия наблюдател не възбуди никакъв интерес.

Когато върху стълбата се показа осмият пътник, човекът на терасата се напрегна леко и го проследи с бинокъла. Пристигащият от Дания бе свещеник или пастор, облечен в сив духовнически костюм и с прилична на нашийник бяла якичка. Металносивата умерено дълга и добре подстригана коса бе отметната назад и го правеше да изглежда близо петдесетгодишен, макар лицето да бе по-младо. Беше висок, широкоплещест мъж и изглеждаше физически във форма. Имаше горе-долу същото телосложение като наблюдателя от терасата.

Когато пътниците влязоха в салона за паспортна и митническа проверка, Чакала прибра бинокъла в кожения калъф, провесен през рамото му, затвори го и бавно мина през стъклената врата към главната зала. След петнадесетина минути датският пастор се зададе откъм митницата с чанта и куфар в ръце. Изглежда, никой не го посрещаше и той се насочи към гишето на банката „Баркли“, за да обмени пари.

От онова, което съобщи на разпита в датската полиция след шест седмици, можеше да стане ясно, че не е забелязал русия млад англичанин, застанал до него на опашката и явно чакащ своя ред, макар и изучаващ внимателно чертите на датчанина иззад тъмните си очила. Или поне нямаше спомен за такъв човек.

Независимо от това, когато излезе от главната зала, за да вземе автобуса за терминала Кромуел Роуд, англичанинът го следваше на няколко крачки с чанта в ръка и вероятно двамата бяха пътували до Лондон в една и съща кола.

При терминала датчанинът трябваше да изчака няколко минути, за да получи куфара си от багажното ремарке на автобуса, след което се отправи покрай билетните гишета към изхода, означен със стрелки и международния надпис „Taxi“. Междувременно Чакала заобиколи автобуса, прекоси площадката и се отправи към служебния паркинг, където бе оставил колата си. Метна чантата върху седалката до себе си в открития спортен автомобил, качи се и потегли, след което спря откъм лявата страна на терминала, за да може да наблюдава незабелязан дългата верига таксита. Датчанинът се качи в третата кола, спряла пред Кромуел Роуд, и потегли към Найтсбридж. Спортният автомобил го последва.

Таксито остави разсеяния свещеник пред малък, но уютен хотел на Хаф Мун Стрийт, а спортната кола се стрелна край входа и минути по-късно спря пред свободен паркинг-автомат в по-далечния край на Кързън Стрийт. Чакала заключи чантата си в багажника, купи дневното издание на „Ивнинг Стандарт“ от будката на Шепърд Маркет и след пет минути се появи във фоайето на хотела. Трябваше да изчака още двадесет и пет минути, докато датчанинът слезе от стаята си, предаде ключа на администраторката и тръгна към ресторанта. Тя го закачи на куката и ключът се полюля известно време, а мъжът, който очевидно очакваше приятел в едно от креслата във фоайето, хвърли едно око над вестника си и забеляза, че номерът е 47. Когато след малко администраторката влезе в задната стаичка да провери дали е запазен театрален билет за един от гостите на хотела, мъжът с тъмните очила се шмугна незабелязано нагоре по стълбите.

Петсантиметровата гъвкава слюда не можа да отвори стегнатото езиче на бравата на четиридесет и седма стая, но с помощта на еластичното острие на кашорско ножче то все пак се прибра с леко щракване. Тъй като бе излязъл само да обядва, пасторът бе оставил паспорта си върху нощното шкафче до леглото. Само след тридесет секунди Чакала бе отново в коридора, оставил непокътнати пътническите чекове с надеждата, че при отсъствието на кражба властите ще се постараят да убедят датчанина, че просто е загубил някъде паспорта си. Така и стана. Доста преди датчанинът да изпие кафето си, Англичанина бе напуснал незабелязан хотела. Едва много по-късно следобед, след като внимателно претърси стаята си, озадаченият пастор съобщи на управителя за липсата на документа. Последният също претърси старателно помещението и като обърна внимание върху обстоятелството, че всичко останало е непокътнато, включително чековата книжка, призова цялото си красноречие, за да убеди объркания гост, че след като очевидно е загубил паспорта си някъде по пътя, няма защо да вика полиция в хотела. Добросърдечният датчанин, който не се чувствуваше особено уверено в чуждата страна, се съгласи, въпреки че не успя да убеди самия себе си, че вероятно именно това е станало. Така че на другия ден съобщи за загубата на паспорта си в датското Генерално консулство, получи документи, с които да се завърне в Копенхаген в края на двуседмичния си престой, и забрави цялата работа. Издалият документите консулски чиновник регистрира изгубването на паспорта на името на пастор Пер Йенсен от Санкт Кьолдскирке в Копенхаген и също изхвърли случая от съзнанието си. Датата беше 14 юли.

Два дни по-късно подобна липса забеляза и един американски студент от Сиракюз, щата Ню Йорк. Той пристигна от Ню Йорк на лондонското летище и приготви паспорта си, за да обмени първия пътнически чек на гишето на „Американ Експрес“. След това прибра получените пари в един от вътрешните джобове на якето си, а паспорта сложи в торбичка с цип, която на свой ред потъна в малка ръчна чанта. Малко по-късно, в усилието си да привлече вниманието на един носач, той остави за миг чантата на пода и след три секунди тя бе изчезнала. Студентът се оплака на носача, който го упъти към службата за жалби на компанията ПАНАМ. Те пък го отпратиха към най-близкия чиновник от службата за сигурност, който го отведе в една канцелария да изплаче болката си.

След като проведеното търсене изключи възможността някой да е взел погрешно чантата, служителят състави протокол и охарактеризира случилото се като предумишлена кражба. Високият млад американец със спортна фигура изслуша извинения и съжаления по повод дейността на джебчии и крадци на дребно по обществени места, след което бе осведомен за мерките, предприети от управата на летището, с цел да бъдат предпазени от мошеници пристигащите чужденци. Студентът дори призна любезно, че негов приятел бил ограбен по подобен начин на Централната гара в Ню Йорк.

Протоколът бе разпратен по канален път до всички участъци в голям Лондон заедно с описанието на изчезналата чанта, нейното съдържание, паспорта и останалите документи в торбичката. Всичко това бе надлежно регистрирано, но тъй като през следващите седмици не се появи и следа от чантата или съдържанието й, инцидентът бе забравен.

Междувременно Марти Шулбърг се отби в своето консулство на Гровнър Скуеър в Лондон, съобщи за кражбата на паспорта си и получи документи, с които да отлети обратно за САЩ след едномесечна почивка из високите плата на Шотландия с приятелката си, участничка в програмата за разменни студентски гостувания. В консулството кражбата бе регистрирана, съобщена в Държавния департамент във Вашингтон и надлежно забравена и от двете институции.

Никога няма да стане ясно с положителност колко пътници от пристигащите на двата терминала на лондонското международно летище са били наблюдавани с бинокъл от терасите за посрещачи в момента, когато са се показвали от кацналите самолети и са поемали надолу по траповете. Въпреки възрастовите различия двамата лишени от паспорти имаха по нещо общо. Бяха високи около метър и осемдесет, слаби, широкоплещести, синеоки и с черти като на ненатрапчивия англичанин, който ги проследяваше и ограбваше. Иначе пастор Йенсен бе четиридесет и осем годишен, с побелели коси и с очила в златни рамки, които употребяваше за четене. Марти Шулбърг беше на двадесет и пет, с кестенява коса и очила в дебели рамки, които носеше постоянно.

Чакала изучи внимателно тези две лица, седнал зад писалището в своето жилище на Саут Одри Стрийт. Още един ден му отнеха посещения в магазини за театрален реквизит, оптика и за мъжко облекло в Уест Енд, специализиран за американски дрехи, произведени главно в Ню Йорк. Снабди се и с чифт сини контактни лещи без диоптри, два чифта очила, също без диоптри — едните в златни, а другите в тежки черни рамки, цялостен комплект облекло тип небрежен американец, съставен от черни кожени маратонки, тениска и долни гащета, мръснобели панталони, тънко небесносиньо найлоново яке с цип и плетени яка и ръкавели в червено и бяло, всичко произведено в Ню Йорк. Снабди се също с духовническа бяла риза, колосана обърната яка и черен нагръдник. Етикетите им бяха внимателно отстранени.

Последното му посещение за деня го отведе в голям магазин за мъжки перуки в Челси, собственост на двама хомосексуалисти. Оттам купи комплект за боядисване на коса в умереносиво, както и друг за кестенява заедно с немногословно и точно упътване как да си служи с боите за постигане на най-естествен цвят за кратко време. Купи и няколко четчици за нанасяне на боите. Иначе, с изключение на комплекта американски дрехи, във всеки магазин купуваше само по една вещ.

На следващия ден, 18 юли, в долния край на една от вътрешните страници на „Льо Фигаро“ се появи кратко съобщение: след тежък мозъчен удар, получен в кабинета му на Ке дез Орфевр, по пътя за болницата бе починал заместник-шефът на Криминалния отдел на Следствената полиция комисар Иполит Дюпюи. Посочен бе и неговият приемник — комисар Клод Льобел, шеф на отдел „Убийства“. Предвид огромното натоварване на всички отдели през летните месеци, той щял незабавно да поеме новите си функции. Чакала, който четеше всекидневно всички пристигащи в Лондон френски вестници, прочете съобщението, понеже погледът му попадна на думата „Criminelle“ в заглавието, но не се замисли по въпроса.

Преди да започне ежедневните си наблюдения на летището, той бе решил да проведе цялата операция под чуждо име. Едно от най-лесните неща на света е човек да се сдобие с фалшив британски паспорт. Чакала тръгна по пътя, известен на всички наемници, контрабандисти и други желаещи да преминават държавни граници под чуждо име. Най-напред предприе пътуване с кола по долината на Темза в търсене на малки селища. В третото посетено от него гробище откри интересуващата го надгробна плоча — на Александър Дуган, починал през 1931-ва на две години и половина. Ако бе живяло, в този юлски ден на 1963 година детето щеше да е с няколко месеца по-възрастно от Чакала. Възрастният енорийски свещеник, когото посети в дома му, бе любезен и готов да услужи, когато научи, че гостът е любител генеалог, поставил си задачата да състави родовото дърво на семейство Дуган. Непознатият научи, че в миналото такова семейство наистина се било заселило тук. Той се поинтересува свенливо дали не би могъл да се запознае с църковния регистър, за да улесни своя труд.

Свещеникът бе самата любезност, а един комплимент по повод красотата на малката норманска постройка, притурен към дарението за нейното реставриране, затопли още повече атмосферата. От регистъра Чакала научи, че и двамата съпрузи Дуган са починали през последните седем години, изпреварени, уви, от единственото си чедо Александър, погребан в същото това гробище преди повече от три десетилетия. Чакала нехайно разгръщаше църковната книга за 1929 година, изпъстрена с раждания, женитби и смърт, докато името Дуган, написано с наклонен свещенически почерк върху страниците за месец април, привлече погледа му.

Александър Джеймс Куентин Дуган, роден на трети април 1929 г. в енорията Св. Марк, Самборн Фишли.

Посетителят записа данните, благодари словоохотливо на свещеника и си замина. Завърнал се в Лондон, Чакала се представи в Централния регистър за раждания, бракове и смърт, където един услужлив млад чиновник, без да задава въпроси, прие визитната му картичка, според която притежателят й бе съдружник в адвокатска кантора на Маркет Дрейтън в графство Шропшир. Със същото доверие бе прието и обяснението, че издирва внуците на починала наскоро клиентка, оставила им цялото си състояние. Един от внуците бил Александър Джеймс Куентин Дуган, роден на трети април 1929 година в Самборн Фишли, енория Свети Марк.

Повечето британски чиновници правят всичко, което е по силите им, за да услужат на любезно обърналия се към тях гражданин, и младшият служител в този случай не бе изключение. Една справка в регистрите показа, че въпросното дете фигурира с точно посочените от посетителя данни, но на осми ноември 1931 година загинало при катастрофа. Срещу няколко шилинга Чакала получи копия както от свидетелството за раждане, така и от смъртния акт. По пътя за вкъщи той се отби в един клон на Министерството на труда, откъдето взе паспортен формуляр, и в магазин за играчки, за да купи за петнадесет шилинга детски печатарски комплект. Накрая купи от пощата ордер на стойност една лира.

У дома попълни формуляра с точните данни на Дуган, но с описание на собствената си личност: ръст, цвят на косата и очите, а в графата „професия“ отбеляза само „Бизнесмен“. Попълни и точните имена на родителите на Дуган, които преписа от акта за раждане на детето. Като автор на заверката вписа негово преподобие Джеймс Елдъри, енорийски свещеник в Самборн Фишли, с когото бе разговарял същата сутрин и чието име бе услужливо изписано върху табелката на черковната врата. С тънко перо и разредено мастило внимателно имитира подписа на свещеника, а с помощта на печатарския комплект уверено положи до името му следния текст: „Енорийска черква «Свети Марк» в Самборн Фишли“. Копието от акта за раждане, формулярът и пощенският ордер бяха изпратени в паспортната служба на Пети Франс. Смъртният акт бе унищожен.

Чисто новият паспорт пристигна по пощата на посредническия адрес след четири дни, докато Чакала четеше утринното издание на „Льо Фигаро“. Взе си го следобед. По-късно същия ден заключи жилището и се отправи към летището, откъдето взе самолет за Копенхаген, като отново плати билета в брой, за да избегне попълването на чек. В двойното дъно на куфара, не по-дебело от списание и почти неоткриваемо, освен при най-щателен оглед, лежаха две хиляди лири стерлинги, които бе извадил същия ден от наетия сейф в хранилището на адвокатската фирма.

Посещението в Копенхаген бе кратко и делово. Преди да напусне летище Каструп, Чакала ангажира място за полета на САБЕНА[4] до Брюксел на другия ден следобед. В датската столица бе вече късно за пазаруване, така че нае стая в „Hotel d’Angleterre“ на Конгс Ни Тров, нахрани се царски в „Седемте нации“, пофлиртува с две руси датчанки в парка Тиволи и към един часа след полунощ бе вече в леглото.

На следващия ден купи лек сив свещенически костюм от най-известния магазин за мъжко облекло в центъра на Копенхаген, чифт обикновени черни обувки, чорапи, бельо и три бели ризи с подвижни яки. Във всеки случай внимаваше стоката да има от вътрешната страна само етикети на датски производители. В случая с трите ризи, които не му трябваха, целеше да се сдобие с етикетчета, за да ги пришие към свещеническата риза, яката и нагръдника, купени в Лондон, с обяснението, че е студент теолог, комуто предстои посвещаване в духовнически сан.

Последната покупка бе датски пътеводител за по-забележителните черкви и катедрали във Франция. Обядва с обилно студено плато в ресторант край езерото в Тиволи и в три и петнадесет взе самолета за Брюксел.

[1] Горе ръцете! (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Подразделение на Следствената полиция, занимаващо се с криминални дела. — Б.пр. ↑

[3] Шведска авиокомпания. — Б.пр. ↑

[4] Белгийска авиокомпания. — Б.пр. ↑

4.

Защо един несъмнено надарен човек като Пол Гоосенс тръгна по наклонената плоскост, и то на средна възраст, си остана тайна както за малцината му приятели, така и за значително по-многобройните му клиенти и белгийската полиция. През тридесетте години вярна служба във Фабрик Насионал в Лиеж той си бе извоювал име на безупречно точен специалист в една инженерна област, където точността е задължителна. Честността му също не будеше никакви съмнения. За тези три десетилетия Гоосенс се превърна във водещ специалист в широката гама от оръжия, произвеждани от тази реномирана фирма — от миниатюрните дамски автоматични пистолети до най-тежките картечници.

Годините, които бе прекарал по време на войната, бяха забележителни. Макар да продължи службата си в оръжейната фабрика и след като окупаторите я впрегнаха във военните усилия на нацистите, извършените по-късно разследвания бяха доказали категорично нелегалното му сътрудничество със Съпротивата. Той бе участвал по собствена инициатива в поддържането на цяла верига нелегални квартири, използувани за укриване на свалени съюзнически пилоти, а във фабриката бе ръководил саботажна група, осигуряваща неточната стрелба на една голяма част от лиежкото производство, докато друга част просто избухваше при петдесетия изстрел и оставяше на място немските войници. Всичко това — дотолкова скромен и непретенциозен бе този човек — адвокатите му по-късно трябваше да го измъкват от него с ченгел и да го представят победоносно в съда в негова защита. То изигра голяма роля за смекчаване на присъдата, а и съдебните заседатели бяха силно впечатлени от изреченото със запъване признание, че подсъдимият не разкривал военновременните си заслуги, тъй като евентуалните отличия и медали биха го накарали да се чувствува неудобно.

Когато в началото на петдесетте години при една твърде изгодна оръжейна доставка за чуждестранен клиент бе присвоена крупна сума и подозрението падна върху него, Гоосенс бе вече шеф на отдел във фирмата и собствените му началници най-гръмогласно убеждаваха полицията, че подозренията срещу доверения служител г-н Гоосенс са направо нелепи.

Дори по време на процеса директорът му свидетелства в негова полза. Председателят на съда обаче застъпи становището, че да се измами такова доверие, е още по-осъдително, и Гоосенс бе лишен от свобода за десет години. Втората инстанция ги намали на пет, а заради добро поведение осъденият бе освободен след три и половина години. Жена му се бе развела междувременно и взе децата със себе си. Някогашният му живот в спретнатата, окичена с цветя къщичка в китно предградие на Лиеж (а такива няма много) бе минало. Минало бе и кариерата му във фабриката. Нае си апартаментче в Брюксел, а по-късно къща извън града, тъй като състоянието, което трупаше като оръжеен доставчик на половината нелегален свят в Западна Европа, набъбваше с невероятни темпове.

В началото на шестдесетте вече бе известен като Оръжейника. Всеки белгийски гражданин може да закупи смъртоносно оръжие — револвер, автоматичен пистолет или карабина, след като покаже в кой да е магазин за спортни принадлежности или оръжие документ, удостоверяващ националната му принадлежност. Гоосенс никога не използваше собствените си документи, тъй като всяка продажба на оръжие и боеприпаси се регистрира в книгите на търговеца заедно с имената и номера на личната карта на купувача. Оръжейника използваше чужди карти — подправени или откраднати.

Установил бе тесни връзки с един от асовете на джебчийското изкуство в града, който когато не крееше в затвора в качеството си на държавен гост, умееше с лекота да измъкне портмоне от всеки джоб. Оръжейника купуваше документите с пари в брой направо от крадеца. Имаше на разположение и услугите на специалист фалшификатор, който, след като се бе опарил силно в началото на четиридесетте години по повод изготвянето на голямо количество френски франкове, понеже поради невнимание (тогава бе млад) изпусна „u“-то от Banque de France, премина в паспортния бизнес, при това с далеч по-голям успех. И накрая, винаги когато трябваше да набави някакво огнестрелно оръжие за свой клиент, предявителят на изкусно подправената лична карта в магазина никога не бе самият той, а дребен мошеник, намиращ се в момента извън затвора и останал без работа, или актьор, отдъхващ си между две сценични победи.

Само джебчията и фалшификаторът в неговия „екип“ знаеха действителната му самоличност. Тя бе известна и на част от клиентите, на първо място на босовете от белгийския престъпен свят, които не само че не се месеха в работите му, но дори му осигуряваха известна закрила, като отказваха да посочат, при залавяне, откъде са се снабдили с оръжията си. Просто защото Оръжейника им бе твърде полезен.

Всичко това не пречеше на полицията да е наясно с част от дейността му, но нямаше как да го пипне с веществени доказателства или да представи в съда достатъчно сериозни улики, за да го тикне в затвора. Знаеха също така и хранеха подозрения относно леярната и работилницата в преустроения негов гараж, ала многобройните внезапни набези не доведоха до нещо повече от намирането на разни принадлежности за производството на медальони от кован метал или отливки на сувенирни копия от брюкселски паметници. При последното посещение Оръжейника тържествено връчи на главния инспектор фигурката на Mannikin Piss[1] в знак на дълбокото му преклонение пред силите на закона и реда.

Така че Оръжейника не изпитваше никакви опасения, когато сутринта на 21 юли 1963 година очакваше появата на Англичанина, препоръчан по телефона от един от най-добрите му клиенти — бивш наемник в Катанга от 1960 до 1962 г., който след завръщането си организира „охраната“ на столичните бардаци.

Посетителят пристигна по обяд, както бе обещано. Г-н Гоосенс го прие в малката си канцелария до входното антре.

— Бихте ли свалили очилата си? — помоли той, когато гостът седна, а като видя, че високият англичанин се колебае добави: — Според мен, докато траят деловите ни отношения, трябва да си имаме възможно най-голямо доверие. Ще пиете ли нещо?

Човекът, чийто паспорт го представи като Александър Дуган, свали очилата и погледна изпитателно към дребния оръжейник, който наливаше две бири. Г-н Гоосенс седна зад бюрото, отпи от бирата и тихо попита:

— С какво мога да ви бъда полезен, господине?

— Надявам се, че Луис вече ви е звънил по повод идването ми?

— Естествено, иначе нямаше да сте тук.

— Каза ли с какво се занимавам?

— Не, спомена само, че ви знае от Катанга, че отговаря за вашата дискретност, че имате нужда от оръжие и сте готов да платите в брой, в лири стерлинги.

Англичанина кимна бавно.

— Да, щом аз знам какъв е вашият бизнес, няма защо вие да не сте в течение на моя. Оръжието ще представлява пушка с някои необичайни приспособления. Аз… ъъъ… съм специализиран по премахването на хора с влиятелни и богати врагове. Естествено, тези хора са също влиятелни и богати. Затова задачата ми невинаги е лесна. Те са в състояние да си позволят професионална охрана. Занаятът ми изисква старателна подготовка и подходящо оръжие. В момента ми е възложена подобна задача. Имам нужда от карабина.

Г-н Гоосенс отново отпи от бирата и кимна любезно.

— Отлично, отлично. Значи имате нужда от специалист като мен. Струва ми се, че ме чака крайно интересна задача. Каква именно карабина имате предвид?

— Типът на оръжието не е от съществено значение. По-важни са ограниченията, наложени от естеството на задачата, и намирането на карабина, която ще действа задоволително в условията на тези ограничения.

Очите на г-н Гоосенс заблестяха от удоволствие.

— Уникат — промърка той със задоволство. — Оръжие, изработено по мярка за определен човек и конкретна задача, чиито обстоятелства никога няма да се повторят. Вие сте дошли точно при нужния ви човек. Усещам предизвикателството, драги ми господине. Радвам се, че дойдохте.

Англичанина си позволи една усмивка по повод професионалната разпаленост на белгиеца.

— Аз също, Monsieur.

— А сега ми кажете, какви са споменатите ограничения?

— Основното е свързано с размерите, не с дължината, а с обема на отделните части. Магазинът и патронникът не бива да са по-големи от това… — Гостът вдигна дясната си ръка и допря върха на средния пръст о палеца си във формата на буквата О, с диаметър по-малък от шест сантиметра. — Ще рече, че няма да е самозарядна пушка, тъй като газовата камера е по-голяма от това и поради същата причина няма място за пружината. Вероятно ще трябва да е еднозарядна карабина.

Г-н Гоосенс гледаше в тавана, а съзнанието му попиваше думите на посетителя и изграждаше образа на пушка с изключително тънки работни части.

— Продължавайте, продължавайте — промърмори той.

— От друга страна, ръчката на затвора не може да се дърпа встрани, както е при „Маузер“ 7,92 или „Лий Енфийлд“ 303. Затворът трябва да се издърпва назад към рамото с помощта на палеца и показалеца, за да може патронът да се вкара в патронника. Не бива да има предпазител, а самият спусък да бъде подвижен, за да може да се монтира непосредствено преди стрелба.

— Защо? — попита белгиецът.

— Защото целият механизъм трябва да се побира в цилиндрична кутия за съхранение и пренасяне, а самата кутия не бива да бие на око. Затова, поради причини, които ще ви обясня, диаметърът не бива да надвишава току-що посочения. Възможно ли е да се конструира подвижен спусък?

— Естествено, почти всичко е възможно. Разбира се, мога да изработя и еднозарядна карабина, която да се чупи за зареждане като ловна пушка. Това би ни позволило изобщо да премахнем затвора, но от друга страна, налага конструирането на шарнир, така че не печелим кой знае какво. Освен това подобно оръжие трябва да се изработи от а-бе. Ще трябва да струговам патронника и магазина от цяло парче метал. Нелека задача за една малка работилница, но в рамките на възможното.

— Колко време ще е необходимо? — попита Англичанина.

Белгиецът сви рамене и разпери ръце.

— Боя се, че няколко месеца.

— Не разполагам с толкова време.

— В такъв случай ще се наложи да купя оръжието от магазин и да направя някои модификации. Продължавайте моля.

— Точно така. Пушката трябва да бъде освен всичко и лека. Няма нужда от голям калибър — работата ще се свърши от куршума. Цевта да бъде къса, може би не повече от тридесет сантиметра…

— От какво разстояние ще трябва да стреляте?

— Още не е уточнено, но вероятно не повече от сто и тридесет метра.

— В главата или в гърдите?

— Вероятно в главата. Може би и в гърдите, но в главата е по-сигурно.

— Да, смъртта е по-сигурна при добро попадение — отбеляза белгиецът. — Но пък попадението в гърдите е по-вероятно. Поне при употребата на леко оръжие, с къса цев, при разстояние от сто и тридесет метра и възможни усложнения. Щом като не сте решили дали в главата или гърдите, вероятно между вас и целта ще минават хора?

— Не е изключено.

— Ще имате ли възможност да стреляте втори път, като отчетете секундите, необходими за изваждане на празната гилза, презареждане и прицелване?

— Почти сигурно не. Само ако използвам заглушител, а първият изстрел изобщо не порази целта и остане незабелязан от околните. Но аз трябва да използвам заглушител дори при пряко попадение от първия път в слепоочието, просто за да улесня измъкването си. За целта ми трябват няколко минути, преди някой да установи, дори приблизително, откъде е дошъл куршумът.

Белгиецът продължи да кима, но вече гледаше в бележника върху бюрото, а не в тавана.

— В такъв случай най-добре да използвате взривни куршуми. Ще ви приготвя няколко заедно с оръжието. Знаете какво имам предвид?

Англичанина кимна.

— Глицерин или живак?

— Живак. Много по-чисто и елегантно. Има ли още нещо около пушката?

— Страхувам се, че да. За да спестим от обема, трябва изцяло да се лишим от дървения приклад и ложата. Ще ми трябва сгъваем метален приклад като на автомата „Стен“, при това и трите му съставни части — долната, горната и раменната опора — да могат да се разглобяват на отделни стволове. И най-накрая, необходими са първокласен заглушител и оптически прицел. Те също трябва да се свалят за съхранение и пренасяне.

Белгиецът размишлява дълго, като в същото време отпиваше от бирата, докато я пресуши. Англичанина стана нетърпелив.

— Е, ще можете ли?

Г-н Гоосенс сякаш се върна от царството на мечтите. На устните му се появи извинителна усмивка.

— Простете. Поръчката е много сложна. Но мога да я изпълня. Досега винаги съм изработвал искания предмет. Всъщност това, което обрисувахте, е ловна екипировка, която трябва да се пренесе безпрепятствено през известни бариери. Трябва ви ловна пушка и вие ще я получите. Не двадесет и втори калибър, тъй като той е за зайци. Нито пък „Ремингтон“ 300, който в никой случай не би се вместил в посочените от вас ограничения за обема.

Мисля, че вече знам какво ви трябва и лесно ще мога да го купя в някой брюкселски спортен магазин. Скъпо, прецизно оръжие. Много точно, красиво изработено, при това леко и тънко. Подобни пушки се използуват за диви кози и дребни сърни, но ако се зареди с взривни куршуми, е подходящо и за едър дивеч… Кажете, моля,… ъъъ…, господинът… бавно или бързо ще се движи, или може би ще стои неподвижен?

— Неподвижен.

— Тогава няма проблеми. Изготвянето на сгъваем приклад от три отделни ствола и подвижен спусък е чисто технически проблем. Резбата за заглушителя и скъсяването на цевта с двадесет сантиметра мога да изработя сам. Обаче се губи при точността от скъсяването на цевта. Жалко, жалко. Добър стрелец ли сте?

Англичанина кимна.

— Е, тогава при наличието на оптически прицел няма да има проблеми с неподвижна фигура на сто и тридесет метра. Заглушителя аз лично ще изработя. Не е сложно приспособление, но трудно се намира в готов вид, особено с такава дължина — на ловна пушка не се слага заглушител. Впрочем, господине, споменахте нещо за цилиндрични кутии за пренасяне на оръжието в разглобен вид. Какво точно имахте предвид?

Англичанина се изправи, отиде до бюрото и се надвеси над белгиеца. Посегна към вътрешния си джоб и за миг в погледа на дребния човек се мярна страх. Той едва сега забеляза, че каквото и изражение да приемаше лицето на наемния убиец, то не засягаше очите, които бяха като замрежени от сиви ивици — струйки дим, пазещи ги от всякакво чувство. Ала Англичанина просто измъкна сребърен молив, чийто графит се показваше при завъртване.

Обърна към себе си бележника на г-н Гоосенс и светкавично бързо скицира нещо.

— Познахте ли какво е това? — попита, след като отново обърна бележника към оръжейния майстор.

— Естествено — отвърна белгиецът. Трябваше му само един поглед към точната скица.

— Добре. Значи цялата работа се състои от алуминиеви тръби, които се завинтват една към друга. В тази тук — Англичанина почука с върха на молива по скицата — ще влезе единият ствол на сгъваемия приклад. А в тази — другият. И двата са скрити в тръбите, образуващи тази част. Раменната опора е това… тук… цялото. Така че то е единствената част, изпълняваща две функции, без никакви изменения.

Тук — гостът посочи друго място от диаграмата, а очите на белгиеца се разшириха от учудване, — в най-широката част, се намира тръбата с най-голям диаметър. Тя съдържа патронника и ударника. Завинтва се към цевта без никакъв луфт. Ясно е, че щом се използува оптически прицел, няма нужда от мушка, така че цялото това се измъква с лекота от тръбата, когато тя се развие. Останалите две части — тази и тази — поемат самия прицел и заглушителя. И накрая патроните. Те трябва да се поместят в тампона най-отдолу. В сглобен вид цялата конструкция трябва да може да мине за това, на което прилича. Когато се разглоби на седемте си основни части, патроните, заглушителят, прицелът, пушката и трите елемента на сгъваемата рамка на приклада могат да се извадят и сглобят наново като най-обикновена карабина. Окей?

Дребният белгиец продължи да гледа скицата. После се надигна бавно и протегна ръка.

— Господине — промълви с уважение, — това е гениално хрумване. Неоткриваемо. И при това тъй просто. Ще бъде направено.

Англичанина не показа нито удовлетворение, нито недоволство.

— Добре — рече. — А сега сроковете. Оръжието ще ми е необходимо след около две седмици. Ще стане ли?

— Да. Мога да се сдобия с пушката за три дни. Една седмица стига за модификациите. Купуването на оптическия прицел не представлява трудност. Избора можете да предоставите на мен. Знам какво ще е нужно за разстояние от сто и тридесет метра, каквото предвиждате. Най-добре ще е сам, по собствен вкус да калибрирате оптиката. Да се изработи заглушителят, да се преработят патроните и да се изготвят контейнерите… мда, бих могъл да се справя в определения срок, ако се напъна. Все пак по-добре ще е да пристигнете ден-два по-рано, за да има време да обсъдим възникнали в последния момент въпроси. Можете ли да дойдете след дванадесет дни?

— Да, по всяко време между седмия до четиринадесетия ден, считано от днес. Но четиринадесетият ден е окончателен. До четвърти август трябва да съм се върнал в Лондон.

— На четвърти ще имате оръжието в завършен вид, ако бъдете тук на първи август за окончателно уточняване.

— Добре. А сега за разходите и хонорара ви. Имате ли представа на каква сума ще възлязат?

Белгиецът се замисли.

— За работа от това естество, за машините и приспособленията и за собствения си труд трябва да поискам хиляда английски лири. Признавам, че това надхвърля таксата за обикновена карабина. Но тук не става дума за това, а за произведение на изкуството. Мисля, че съм единственият в Европа, който може да я направи както трябва на нужното високо равнище. И аз като вас, господине, съм най-добрият в своя занаят. А най-доброто струва скъпо. Към тази сума следва да се прибавят разноските по покупката на оръжието, патроните, прицела и материалите. Да кажем… още двеста лири.

— Готово — каза Англичанина, без да се пазари.

Бръкна отново във вътрешния си джоб и извади пачка банкноти от по пет лири. Бяха скрепени двадесет по двадесет. Отдели пет снопчета и ги даде на Оръжейника.

— За да докажа сериозните си намерения — продължи спокойно, — смятам да ви оставя петстотин лири предплата и за покриване на разходите. Остатъка от седемстотин ще донеса, когато се върна след единадесет дни. Така съгласен ли сте?

— Господине — отбеляза белгиецът, като прибра ловко парите, — удоволствие е човек да има работа с професионалист, който е и джентълмен.

— Още нещо — продължи гостът, сякаш не го бяха прекъсвали. — Повече няма да се обаждате на Луис, нито ще разпитвате него или когото и да било друг за мен и истинската ми самоличност. Нито пък ще се интересувате за кого и срещу кого работя. Ако сторите нещо подобно, положително ще науча за любопитството ви. В такъв случай ще умрете. Ако при завръщането ми полицията е уведомена или усетя опит за капан, ще умрете. Ясно ли е?

Г-н Гоосенс се огорчи. Както стоеше в преддверието, той вдигна очи към Англичанина и усети студената змия на страха в стомаха си. Познаваше мнозина от главорезите на белгийския престъпен свят, които идваха при него за някакво по-необичайно оръжие или просто за краден чипонос „Колт Специал“. Бяха сурови мъже. Обаче у посетителя, дошъл от другия бряг на Ламанша, възнамеряващ да убие някаква важна и добре охранявана личност, имаше нещо хладно и неумолимо. Жертвата му нямаше да е шеф на друга банда, а голям човек, може би политик. Домакинът понечи да се възмути или да протестира, но бързо промени намеренията си.

— Господине — каза той, — нищо не искам да знам за вас. Оръжието, което ще получите, няма да има сериен номер. За мен е по-важно онова, което ще сторите, да не насочи търсенето насам, отколкото да науча за вас нещо повече от онова, което вече знам. Желая ви приятен ден.

Чакала излезе под яркото слънце и след две пресечки хвана такси за центъра и хотел „Амиго“.

Допускаше, че за да купува оръжие, Гоосенс вероятно разполага и с фалшификатор, но предпочете да намери собствен. Отново му помогна Луис, старият познат от времето в Катанга. Не че беше кой знае колко трудно. Брюксел поддържаше стара традиция в производството на фалшиви лични документи и много чужденци оценяваха липсата на пречки в тази насока. В началото на шестдесетте години Брюксел бе и изходна точка за наемните войници — преди времето когато френски, южноафрикански и британски наемници заляха Конго. След като бизнесът в Катанга приключи, из баровете в квартала на червените фенери, се размотаваха над триста безработни „военни съветници“ от бившия режим на Чомбе, много от които разполагаха с по няколко комплекта лични документи.

С посредничеството на Луис Чакала срещна своя човек в един бар на Рю Ньов. Представи се и двамата се уединиха в едно ъглово сепаре. Чакала извади шофьорската си книжка, издадена преди две години от Лондонската община на негово име. Беше валидна още няколко месеца.

— Това — каза той на белгиеца — принадлежеше на един човек, който е вече покойник. Тъй като ми е забранено да карам кола във Великобритания, трябва ми нова първа страница със собственото ми име.

И постави пред фалшификатора паспорта с името Дуган. Човекът погледна най-напред паспорта, забеляза, че е нов, видя, че е издаден само преди три дни, и хвърли лукав поглед към Англичанина.

— Така… — промълви той и разгърна малката червена шофьорска книжка. След малко вдигна поглед. — Нищо сложно, Monsieur, британските чиновници са джентълмени. Изглежда, и през ум не им минава, че един официален документ може да бъде подправен, та не вземат кой знае какви предпазни мерки. Тази хартийка… — той чукна с пръст малкото листче, залепено върху първата страница, върху което бяха отбелязани номерът на разрешителното и имената на приносителя — може да се изготви с помощта на детски печатарски комплект. Водният знак е лесен. Няма проблеми. Това ли е всичко?

— Не, трябват ми още два документа.

— Аха. Ако позволите, стори ми се странно, че търсите среща с мен по такъв незначителен повод. И в Лондон би трябвало да има хора, способни да се справят с такава задача за няколко часа. Какви са другите документи?

Чакала ги описа най-подробно. Очите на белгиеца се присвиха замислено. Извади пакет „Bastos“[2], предложи на Англичанина, който отказа, и запали.

— Това вече не е лесно. Френската лична карта как да е. Лесно се намират и върху тях може да се работи. Сам разбирате, за да се постигне най-добрият резултат, трябва да е оригинал. Обаче другият… Мисля, че дори не съм виждал такъв. Крайно необичайна поръчка.

Млъкна, докато Чакала поръча на минаващия край тях келнер да напълни отново чашите. Когато онзи се отдалечи, белгиецът продължи:

— И после, снимката. Няма да е лесно. Казвате, че трябва да има разлики по отношение възрастта, ръста и цвета на косите. Повечето от желаещите да получат фалшив документ настояват да се постави собствената им снимка, но да се попълнят неверни лични данни. Обаче изработването на нова снимка, без прилика със сегашния ви образ, усложнява задачата.

Отпи половината бира, като не спираше да наблюдава англичанина.

— За да се постигне това, ще трябва да се намери мъж приблизително на възрастта на собственика на откраднатите документи, който да прилича на вас поне що се отнася до формата на главата и чертите на лицето, след което да се скъси косата му до исканата от вас дължина. След това снимката трябва да се постави върху документите. Оттук нататък ваша ще е задачата да се дегизирате по такъв начин, че да приличате на въпросния мъж, а не обратното. Следите ли мисълта ми?

— Да — отвърна Чакала.

— За всичко това е нужно време. Колко още ще останете в Брюксел?

— Малко. Скоро трябва да замина, но ще се върна на първи август. Тогава мога да остана три дни. На четвъртия трябва пак да се върна в Лондон.

Белгиецът помисли още малко, вперил поглед във фотографията върху паспорта пред себе си. Накрая го затвори и го върна на Англичанина, като записа на извадено от джоба листче „Александър Джеймс Куентин Дуган“. Сетне прибра в джоба и листчето, и шофьорската книжка.

— Добре. Може да стане. Но трябва да имам добра ваша портретна снимка, както сте сега. Профил и анфас. За това трябва време. И пари. Ще се наложат допълнителни разходи… може би ще трябва да проведа съвместно операция във Франция с един колега, специалист джебчия, за да се сдобием с образец от втория документ. Разбира се, първо ще поразпитам из Брюксел, но може да се наложи да прибегнем до втория вариант…

— Колко? — прекъсна го Англичанина.

— Двадесет хиляди белгийски франка.

Чакала се замисли за миг.

— Около сто и петдесет лири стерлинги. Добре. Ще ви платя сто лири аванс, останалите накрая.

Белгиецът се надигна.

— Ами тогава да направим снимките. Аз имам собствено студио.

Взеха такси до сутеренния апартамент, отдалечен почти на два километра. Вътре имаше порутено и мърляво фотографско ателие, което според закачалката на вратата табела трябваше да е търговско предприятие, специализирано в експресно изготвяне на паспортни снимки. Витрината бе закичена с неизбежните атрибути, които обикновеният минувач би приел за върхови постижения от артистичното минало на собственика — два грозни ретуширани портрета на глуповато ухилени моми, сватбена снимка, достатъчно отблъскваща, за да нанесе удар под кръста на самата идея за брака, и две бебета. Белгиецът слезе по стъпалата към входа, отключи и покани госта си вътре.

Фотосеансът отне два часа, при което белгиецът демонстрира умение с камерата, което авторът на произведенията на витрината в никакъв случай не можеше да притежава. Отключи голям сандък в ъгъла, където имаше колекция скъпи фотоапарати, светкавици, куп принадлежности за дегизиране, включително бои, перуки, огромно разнообразие от очила и кутия с театрални гримове.

Към средата на фотосеанса на белгиеца му хрумна вариант, който правеше излишно търсенето на модел за снимките. След като изучи внимателно резултата от половинчасовите си усилия да гримира Чакала, той внезапно бръкна в сандъка и измъкна една перука.

— Какво ще кажете за това?

Перуката бе в стоманеносив цвят и с прическа en brosse[3].

— Смятате ли, че собствената ви коса, подстригана и боядисана по този начин, ще изглежда така?

Чакала пое перуката и я огледа.

— Да опитаме и да видим как ще изглежда на снимка.

И работата стана. Половин час след като направи шест снимки на клиента, белгиецът излезе от тъмната стаичка с няколко копия в ръка. Пръсна ги върху масата. Оттам гледаше умореното лице на възрастен мъж. Кожата бе пепелявосива, а под очите личаха сенки на болка или изтощение. Мъжът нямаше нито брада, нито мустаци, но сивата коса създаваше впечатлението, че кара поне петдесетте.

— Мисля, че става — промълви най-подир белгиецът.

— Проблемът е там — отвърна Чакала, — че трябваше половин час да ме обработвате с гримове, за да се постигне този резултат. А и перуката. Самичък не бих могъл да постигна този ефект. А и светлината тук е изкуствена, докато аз ще трябва да показвам тия документи на открито.

— Нищо подобно — парира удара фалшификаторът. — Важното е не вие да сте пълно копие на снимката, а тя да прилича до голяма степен на вас. Такъв е механизмът, по който работи съзнанието на човек, който проверява документи. Той най-напред поглежда лицето, истинското лице, и едва след това иска документа. После съзира снимката. Но вече е запечатал в съзнанието си образа на човека отсреща. И това се отразява върху преценката. Той търси белези на сходство, а не обратното.

После има и друго — тази снимка е двадесет и пет на двадесет сантиметра, а в личната карта ще бъде три на четири. Трето, твърде точната прилика трябва да се избягва. Щом като картата е издадена преди години, няма начин човекът да не се е променил. На тази снимка сте с разкопчана раирана риза. Ако сте без тази конкретна риза или изобщо не сте с подобна риза, а с вратовръзка, шалче или пък пуловер с поло яка ефектът ще е коренно различен.

И накрая — нищо от онова, което извърших с външния ви вид, не може лесно да се повтори. Най-важното, разбира се, си остава косата. Тя трябва да се подстриже en brosse и да се боядиса сива, преди да се показва снимката, може би дори по-побеляла, отколкото е на снимката. За да се подсили впечатлението за старост и немощ трябва да сте и леко брадясал. След това се обръснете с наточен бръснач, но несръчно, порежете се на едно-две места — възрастните мъже често го правят. Що се отнася до цвета на кожата, той е от голямо значение. За да буди жалост, трябва да бъде сивкав, да оставя впечатление за умора, да е восъчно болнав. Можете ли да си набавите няколко парченца кордит[4]?

Чакала бе изслушал фалшификатора с възхита, макар нищо да не промени изражението на лицето му. За втори път през този ден имаше възможност да общува с професионалист, който познаваше изтънко работата си. Отбеляза си, че трябва да се отблагодари по подобаващ начин на Луис. След като свърши работата, разбира се.

— Мога — рече предпазливо.

— Две-три парченца кордит, сдъвкани и погълнати, предизвикват след половин час гадене, което е неприятно, но не и фатално. Кожата на лицето става бледосивкава и започва да се поти. Някога използвахме този трик в казармата за освобождаване от учения и походи.

— Благодаря. А що се отнася до другото, ще можете ли да приготвите документите своевременно?

— От техническа гледна точка, несъмнено. Единственият проблем е да се намери оригинал от втория френски документ. Може би ще се наложи да побързам. Но ако дойдете в първите дни на август, мисля, че ще съм готов с всичко. Вие… ъъъ… споменахте за предплата с оглед покриване на разходите…

Чакала бръкна във вътрешния си джоб и извади пачка банкноти от по двадесет лири, които подаде на белгиеца.

— Как да се свържа с вас? — попита.

— По същия начин както тази вечер.

— Твърде е рисковано. Моя човек може да го няма или пък да не е в града. Тогава няма как да ви открия.

Белгиецът се замисли.

— В такъв случай ще чакам между шест и седем в бара, където се срещнахме днес, първите три дни на август. Ако не се явите, ще смятам сделката за анулирана.

Англичанина бе свалил перуката и триеше лицето си с кърпа, натопена в спирт за разгримиране. Мълчаливо върза вратовръзката и си облече сакото. Когато свърши, се извърна към белгиеца.

— Има някои неща, които трябва да изясня — каза тихо. Дружелюбността бе изчезнала от гласа му, а очите му бяха белезникави като мъглата над Ламанша. — Когато сте готов, ще ме чакате в бара както е уговорката. Ще ми предадете новата книжка и страницата, откъсната от старата. Също и негативите, и всички копия от сега направените снимки. Ще забравите имената на Дуган и на първоначалния собственик на тази книжка. Името за двата френски документа, които ще изготвите, можете да подберете сам, стига да е обикновено френско име. След като ми предадете документите, ще забравите и това име. Никому никога няма да споменавате за нашата работа. В случай че нарушите кое да е от тези условия, ще умрете. Разбрано ли е?

Белгиецът гледаше известно време безмълвен. През изминалите три часа бе стигнал до извода, че Англичанина е най-обикновен клиент, който желае да кара кола във Великобритания и поради свои си съображения да се маскира като мъж на средна възраст във Франция. Контрабандист, който може би прекарва наркотици или диаманти от усамотен бретонски рибарски пристан за Англия. Ала все пак приятен мъж. Сега рязко промени мнението си.

— Разбрано, Monsieur.

Миг по-късно Англичанина изчезна в нощта. След няколко преки взе такси за хотел „Амиго“, където пристигна в полунощ. Поръча си в стаята студено пиле и бутилка мозелско, изкъпа се старателно, за да отстрани и последните остатъци от грима, и си легна.

На следващата сутрин плати сметката в хотела и взе експреса за Париж.

Беше 22 юли.

Същата сутрин ръководителят на Оперативния отдел на SDECE седеше зад бюрото си и проучваше два листа хартия. Бяха копия от редовни доклади, изготвени от агенти на други отдели. Всеки лист започваше със списък на шефовете — адресати. Срещу неговото име се виждаше малка „лястовичка“. И двата доклада бяха пристигнали тази сутрин и при нормални обстоятелства полковник Ролан би ги прегледал, попил съдържанието им, съхранил някъде из бездънната си памет и след това прибрал под различните индекси на архива. Една дума обаче се повтаряше и в двата документа и това възбуди любопитството му.

Първият доклад бе междуресорен меморандум от R3 (Западна Европа), съдържащ резюме на послание, изпратено от постоянното им бюро в Рим. Ставаше дума за доклад, съгласно който Роден, Монклер и Касон продължаваха да се крият в своя най-горен етаж, все така пазени от осмината телохранители. Не бяха напускали сградата, откакто се бяха установили там на 18 юни. От Париж за Рим бяха заминали още служители, за да държат хотела под денонощно наблюдение. Инструкциите от Париж оставаха непроменени; никакви конкретни действия, само поддържане на наблюдението. Тримата в хотела бяха установили още преди три седмици система за връзка с външния свят (виж доклад на същия отдел от 30 юни) и тя се поддържаше. Функциите на куриер все така изпълняваше Виктор Ковалски. Край на съобщението.

Полковник Ролан отвори жълтеникавата папка, лежаща вдясно от бюрото до срязаната гилза от 105-милиметров снаряд, която изпълняваше ролята на обемист пепелник и дори в тоя ранен час бе до средата пълна с угарки от „Disque Bleue“[5]. Погледът му се плъзна по доклада от 30 юни, докато попадна на онова, което търсеше.

Всеки ден, пишеше там, един от пазачите излиза от хотела и отива в Централната римска поща. Там била наета клетка за пратки „до поискване“ на името на някой си Поатие. Оасовците не бяха наели заключваща се кутия, явно от страх да не бъде отваряна. Цялата поща за върховните ръководители на организацията бе на името на Поатие и се държеше от дежурния на служба „До поискване“. Един опит да се подкупи служителят, за да предава пощата на агент на отдела, се бе провалил. Човекът бе съобщил за случилото се на своите началници и бе заменен с по-старши чиновник. Възможно бе пощата да е проверява от италианската полиция, но R3 бе инструктиран да не търси сътрудничество с италианците. Макар че опитът да се подкупи служителят се бе провалил, беше ясно, че трябва по някакъв начин да се действа. Всеки ден пощата се предаваше на пазача, някой си Виктор Ковалски, бивш капрал от командваната някога от Роден рота в Индокитай. Ковалски, изглежда, имаше фалшиви документи на името на Поатие или пък разполагаше с пълномощно за пред пощата. Когато имаше писма за пускане, изчакваше в централната зала до кутията и пет минути преди изпразването й пускаше пликовете. След това изчакваше съдържанието на кутията да бъде прибрано и отнесено във вътрешността на сградата за сортиране. Евентуалният опит за намеса в процеса на събиране или изпращане на посланията би включил известна доза насилие, а то бе изрично забранено от Париж. Понякога Ковалски провеждаше международни разговори, чрез поръчка на съответното гише, но и тук опитите да се установи избраният номер или да се подслуша разговорът продължаваха да са безуспешни. Край на съобщението.

Полковник Ролан затвори папката и взе втория доклад. Беше от Следствената полиция в Мец, в който се съобщаваше за разпита на някакъв човек след рутинна проверка в един бар. В последвалото сбиване човекът едва не убил двама полицаи. По-късно в участъка чрез пръстовите отпечатъци било установено, че е дезертьор от Чуждестранния легион на име Ласло Ковач, от унгарски произход, избягал от Будапеща след събитията от 1956 година. Ковач, поясняваше една бележка, написана от PI в Париж, бе прочут оасовски главорез, издирван от дълго време заради ролята му в поредица убийства в района на Бон и Константин в Алжир през 1961 година. В споменатия период е действал заедно с друг наемник на ОАС, все още намиращ се на свобода бивш служащ от Чуждестранния легион — Виктор Ковалски. Край на съобщението.

Ролан вече цял час мислеше за връзката между двамата. Накрая натисна копчето пред себе си и разпореди на обадилия се с „Oui, mon Colonel?“[6] глас:

— Искам личното досие на Виктор Ковалски. Веднага.

След десет минути досието бе донесено от архива и той го изучава цял час. Няколко пъти препрочете един от параграфите. Докато други парижани, с по-малко напрегнати професии, бързаха долу по тротоара за обяд, полковник Ролан свика малко съвещание, в което взеха участие, освен него самия, личният му секретар, специалист графолог от документационната служба три етажа по-долу и двама мъжаги от собствената му Преторианска гвардия.

— Господа — заяви полковникът, — с неохотната, но неизбежна помощ на човек, който в момента отсъства, ще съставим, напишем и изпратим едно писмо.

[1] Прочута скулптурна фигура на пикаещо момче, в известен смисъл символ на Брюксел. — Б.пр. ↑

[2] Марка испански цигари. — Б.пр. ↑

[3] Т.нар. „канадска ливада“. — Б.пр. ↑

[4] Взривно вещество на нитроглицеринова основа. — Б.пр. ↑

[5] Марка френски цигари, произвеждани от остър евтин тютюн. — Б.пр. ↑

[6] Да, господин полковник? (фр.) — Б.пр. ↑

5.

Влакът на Чакала пристигна на Северната гара в Париж малко преди обяд. Той взе такси до един малък, но уютен хотел на улица Сюрен недалеч от Площада на Мадлената. Макар да не бе от класата на „Hotel d’Angleterre“ в Копенхаген или „Амиго“ в Брюксел, Англичанина си имаше причини да търси по-скромно място за престоя си в Париж. От една страна, пребиваването му там щеше да е по-продължително, а от друга, вероятността да налети случайно на някой бегъл познат от Лондон, който знаеше истинското му име, бе по-голяма в Париж в края на юли, отколкото в Копенхаген или Брюксел. Сигурен бе, че на улицата самоличността му ще е подобаващо прикрита от извитите тъмни очила, които обикновено носеше и които изглеждаха съвсем на място в ярката светлина на булевардите. Опасност представляваше възможността да бъде видян из коридорите или във фоайето на хотела. Последното, което би желал да му се случи на този етап, бе радостният възглас: „Я виж кого срещам тук“, а после да чуе истинското си име, и то пред администратора, който го знае като г-н Дуган.

Не че около престоя му в Париж имаше нещо, което да привлече внимание. Живееше кротко, като си поръчваше закуска от кроасани и кафе в стаята. От отсрещния деликатесен магазин си купи бурканче английски конфитюр от портокалови кори, с който замести сладкото от касис върху сутрешния поднос и настоя пред персонала да включват всяка сутрин бурканчето в закуската вместо касиса.

Беше спокоен и вежлив с персонала, произнасяше само по няколко думи на френски с обичайното ужасяващо английско произношение и се усмихваше възпитано, когато се обръщаха към него. На загрижените въпроси на управителя отвръщаше убедително, че се чувствува превъзходно, и благодареше.

— Monsieur Duggan — обърна се един ден собственичката на хотела към администратора — est extremement gentil. Un vrai gentlemen[1] — Не срещна противоречие.

Вън от хотела дните му минаваха в обичайните занимания на туриста. Още първия ден купи карта на Париж и като правеше справки с едно тефтерче, отбеляза върху нея забележителностите, които най-много искаше да види. Посещаваше ги с особен плам, запечатваше в съзнанието си архитектурните достойнства на едни обекти или историческото значение на други.

Три дни броди около Триумфалната арка, изучаваше внимателно от терасата на Cafe de l’Elysee паметника и покривите на високите сгради около площад Етоал. Ако някой го беше следил през тези дни (но никой не го направи), щеше да остане удивен, че дори архитектурата на блестящия г-н Осман може да спечели един тъй предан почитател. Положително на никой наблюдател не би му хрумнало, че докато тихият и елегантен англичанин толкова часове разбърква кафето си и гледа сградите, съзнанието му е изпълнено от огневи ъгли, разстояния от горните етажи до Вечния огън, мъждукащ под Арката, както и шансовете човек да се измъкне незабелязан по противопожарната стълба отзад и да се слее с празничната тълпа.

След три дни напусна Етоал и посети в Монвалериен Костницата на мъчениците от Съпротивата. Там пристигна с букет цветя и екскурзоводът, трогнат от жеста на Англичанина към съратниците му от Съпротивата, му осигури една изтощително подробна обиколка на Светинята, придружена от непрекъснат коментар. Той едва ли забеляза, че погледът на посетителя се стрелка от входа на Костницата към високите стени на затвора, които пречеха на видимостта от покривите на съседните сгради към вътрешността на двора. След два часа си отиде с едно вежливо „благодаря“, придружено от щедър, но не разточителен pourboire[2].

Чакала посети и Площада на Инвалидите, в чиято южна част доминираше „Hotel des Invalides“ — храм на славата на Френската армия, приютил гробницата на Наполеон. Най-голям интерес прояви към западната страна на огромния площад, при улица Фабер. Прекара цяла една сутрин в кафенето на ъгъла, образуван от улицата и мъничкия триъгълен площад Сантяго де Чили. Прецени, че един стрелец би могъл да държи под прицел градините пред „Инвалидите“, входа към вътрешния двор, по-голямата част от площада и две-три улици от седмия или осмия етаж на издигащата се над главата му сграда с номер 146 на улица Грьонел, там, където тя пресича под прав ъгъл Фабер. Добро място за последно убежище, но не и за извършване на убийство. Първо, разстоянието от горните прозорци до чакълестата алея, по която щяха да минават колите от Площада на Инвалидите до основата на стълбището между двата танка, бе по-голямо от двеста метра. Второ, видимостта от прозорците на номер 146 беше донякъде ограничена от гъстите корони на липите на площад Сантяго. От тях гълъбите ръсеха белезникавите си дарове върху раменете на безропотната статуя на Вобан[3]. Чакала въздъхна със съжаление и плати изпитата „Vittel Menthe“[4], преди да си тръгне.

Един цял ден отдели на двора на катедралата „Нотр Дам“. Лабиринтите на Ил дьо ла Сите изобилстваха с безброй задни стълбища, задънени улички и покрити алеи, ала разстоянието от входа на катедралата до паркираните край стълбите коли бе само няколко метра, а пък покривите на сградите край площад Парви бяха твърде отдалечени, за разлика от съвсем близките на съседния площад Шарлеман, което ги правеше твърде удобни за охраната, ако пожелае да ги напълни със свои хора.

Накрая посети площада в южния край на улица Рен. Там отиде на 28 юли. Наречен първоначално площад Рен, той бе преименуван на площад 18 юни 1940 в деня, когато голистите поеха властта в кметството. Погледът на Чакала се плъзна по лъскавата нова табела с названието на площада върху стената на сградата и се закова там. Спомни си нещо, прочетено миналия месец. Осемнадесети юни 1940 г., денят, в който самотният, но горд лондонски изгнаник бе поел микрофона, за да внуши на французите, че може да са загубили една битка, но не и войната.

Имаше нещо в този площад, изпълнен със спомените на парижани от военното поколение, с приклекналата грамада на гара Монпарнас в южния му край, което накара наемника да спре. Той внимателно огледа просторния паваж, кръстосан от водовъртежа на изсипалото се по булевард Монпарнас движение, в което се включваха потоците автомобили от улица Одеса и улица Рен. Огледа високите тесни фасади от двете страни на Рен, които се извисяваха над площада. После бавно пое по края на площада към южната му страна и надникна между железните пръти на оградата в двора на гарата. Там гъмжеше от леки коли и таксита, оставящи или вземащи десетки хиляди пътуващи всекидневно граждани — това бе една от главните гари на Париж. До зимата тя щеше да се превърне в смълчана коруба, потънала в спомени за събития, човешки и исторически, станали някога в опушената сянка на стоманената грамада. Гарата бе осъдена на разрушаване.[5]

Чакала загърби оградата и се вгледа в уличния поток по Рен. Обърнат бе с лице към площад 18 юни 1940, убеден, че именно тук в уречения ден ще се появи за последен път президентът на Франция. Останалите обекти, проучени през изминалата седмица, бяха само възможности. Това тук, той бе уверен, гарантираше сигурност. След късо време гара Монпарнас нямаше да я има. Колоните, свидетели на толкова събития, щяха да отидат за огради на къщите в предградията, а върху площадката отпред, помнеща унижението на Берлин и възраждането на Париж, щеше да се издигне просто поредната чиновническа закусвалня. Само че преди да стане това, той, мъжът с кепето и двете златни звезди, щеше да дойде още веднъж. А разстоянието от горния етаж на ъгловата ограда от западната страна на улица Рен до средата на предната площадка бе около сто и тридесет метра.

Чакала обгърна с поглед на специалист картината пред себе си. И двете ъглови къщи на улица Рен, там, където тя се вливаше в площада, очевидно предоставяха добри възможности. Следващите три сгради също можеха да се използуват при намален огневи ъгъл. Оттам нататък ъгълът ставаше твърде остър. Възможности предоставяха и трите къщи срещу булевард Монпарнас, който минаваше право през площада в посока изток — запад. По-нагоре ъглите отново ставаха прекалено остри, а разстоянията твърде големи. Освен сградата на самата гара нямаше други постройки, от които да се вижда площадката и които да не са прекалено отдалечени от нея. Гарата обаче не влизаше в сметката, тъй като прозорците на канцелариите в горния етаж бездруго щяха да са обкичени с хора от охраната. Чакала реши да проучи най-напред трите ъглови къщи от западната страна на Рен. Той се насочи бавно към кафене „Duchesse Anne“, разположено на отсрещния, източен ъгъл.

Седна на терасата на няколко крачки от ръмжащия поток автомобили, поръча си кафе и се загледа в отсрещните сгради. Остана там три часа. След това се премести за обяд в Hansi Brasseie Alsacienne и разгледа фасадите от източната страна. Целият следобед мина в бавно изучаване отблизо на набелязаните като възможности къщи и на техните главни входове.

Най-сетне отиде и при постройките срещу самия булевард Монпарнас, но те се оказаха служебни, по-нови и прекалено оживени.

На следващия ден отново беше там — разхождаше се пред сградите, пресичаше платното, за да седне на разположена под дърветата улична пейка, въртеше вестник в ръце, загледан към горните етажи. Пет-шестетажни каменни фасади, завършващи с парапети, наклонени навътре скатове от черни керемиди, покриващи таванските апартаменти, прорязани от прозорците на мансардите. Някога там са се помещавали квартирите на прислугата, а днес това бяха домове на бедни пенсионери. Покривите, а може би и самите мансарди щяха да са под наблюдение през набелязания ден. Може би дори щеше да има наблюдатели, скрити между комините, вперили поглед през бинокли към отсрещните прозорци и покриви. Предпоследният етаж обаче би бил на подходяща височина, ако застане достатъчно навътре в мрака на помещението, за да не бъде видян от улицата. Един отворен прозорец в летния зной на Париж би изглеждал напълно естествено.

Обаче колкото по-навътре би застанал, толкова по-остър щеше да е стрелковият ъгъл, надолу и встрани към площадката пред гарата. Затова Чакала отхвърли и третите поредни сгради от двете страни на улица Рен. Ъгълът би бил твърде тесен. Оставаше да избира между четири постройки. Тъй като предвиждаше да стреля към средата на следобеда, когато слънцето вече слиза на запад, но все още е достатъчно високо, за да плъзне лъчи над покрива на гарата и към прозорците на издигащите се откъм източната страна постройки, той се спря в крайна сметка на двете къщи от западната страна. За да се убеди в правилността на сметките си, Чакала изчака до четири часа следобед на 29 юли. Прозорците на последния етаж от западната страна бяха едва-едва огрети от слънцето, докато тези от изток оставаха ярко осветени.

На следващия ден забеляза портиерката. Това бе третият ден, в който или седеше на терасата пред кафенето, или на пейката върху тротоара, разположена на няколко крачки от входовете на двете жилищни сгради, събудили интереса му. Портиерката плетеше, седнала току зад гърба му, а помежду им бе тротоарът със забързаните пешеходци. Веднъж от близкото кафене излезе келнер, който отиде при нея да си побъбри. Нарече я „мадам Берт“. Приятна за окото сцена. Топъл ден и ярко слънце високо в южната част на небето, чиито лъчи минаваха над покрива на гарата и проникваха няколко стъпки вътре в мрака на входа.

Портиерката бе приятна баба и от поздрава „Bonjour, Monsieur“[6], който пропяваше към излизащите или влизащи в сградата, както и от приветливото „Bonjour, Madame Berthe“[7], което всеки път получаваше в отговор, седналият на двадесет крачки наблюдател заключи, че хората я обичат. Добросърдечно същество, изпълнено със състрадание към онеправданите в този свят. Защото малко след два часа, когато се появи някаква котка, бабката я нарече „моя мъничка Мини“, потъна в недрата на тъмното си убежище в задната част на партера и веднага се появи отново с купичка прясно мляко.

Малко след четири събра плетивото си, пъхна го в един от обемистите джобове на престилката и затътри обути в чехли крака към разположената по-долу пекарна. Чакала бавно се надигна от пейката и влезе в сградата. Предпочете стълбището пред асансьора и тихо затича нагоре.

Стълбите кръжаха около асансьорната шахта и при всяка обиколка задната стена опираше в малка площадка. През етаж от тези площадки се излизаше на желязна метална противопожарна стълба. На шестия, последен етаж, ако не се броят мансардите, той отвори задната врата към противопожарната стълба и погледна надолу. Стълбата водеше към вътрешен двор, където излизаха задните входове на сградите, образуващи ъгъла на площада отзад. В отдалечения край на двора празното пространство се пресичаше от водещ на север покрит пасаж.

Чакала затвори безшумно вратата, спусна резето и изкачи последния полуетаж до жилищната площадка. Тук по-скромни стълби водеха нагоре към мансардите. Две от вратите на площадката принадлежаха на апартаментите, гледащи към вътрешния двор, а други две водеха към жилища с изглед към улицата. Чувството му за ориентация подсказваше, че и двата предни апартамента имат прозорци към улица Рен или бяха полуобърнати към площада и площадката пред гарата в другия му край. Именно тях беше наблюдавал толкова дълго от улицата.

Едната от табелките, закрепена до бутончетата на звънците на двата фасадни апартамента, гласеше „Госпожица Беранже“. На другата пишеше „Г-н и г-жа Шарсие“. Чакала се ослуша, но откъм жилището не долиташе и звук. Разгледа ключалките. И двете бяха монтирани навътре в дебелите и яки дървени части. Езичетата вероятно бяха от дебелата стомана, така почитана от държащите на сигурността си французи, и положително се превъртаха по два пъти. Разбра, че ще му трябват ключове, от които мадам Берт положително държеше дубликати някъде в малката си портиерна.

След няколко минути Чакала вече тичаше надолу по стълбите. Бе останал в сградата не повече от пет минути. Портиерката се бе върнала. Очертанията й се мярнаха за миг през матираното стъкло на вратата, но миг по-късно, той зави покрай него и вече излизаше през сводестата врата.

Тръгна наляво по улица Рен, мина край две други жилищни сгради, сетне край пощенски клон. Стигна до тясна пресечка — улица Литр. Зави по нея и продължи покрай стената на пощата. Там, където тя свършваше, започваше тесен покрит пешеходен проход. Чакала спря да запали цигара и докато пламъчето пърхаше в шепата му, хвърли кос поглед към прохода. През него се стигаше до задния вход на пощата, използван навярно от нощната смяна телефонисти. В дъното на тунела се виждаше осветен от слънцето двор. В сенчестия му край можеха да се различат най-ниските стъпала от противопожарната стълба на сградата, от която току-що излезе. Той пое дълбоко дим и отмина. Пътят за отстъпление бе вече ясен.

В края на улица Литр Чакала отново зави наляво по Вожирар и така се върна на булевард Монпарнас. Тъкмо бе застанал на ъгъла и се оглеждаше за такси, когато на кръстовището се появи моторизиран полицай, подпря машината си на стойката, застана в средата на пресечката и започна да спира движението. Като свиреше пронизително, той съумя да спре всички превозни средства по улица Вожирар и тези по булеварда откъм гарата. Колите, пристигащи откъм Дюрок, бяха насочвани с величествено махване към дясната половина на платното. Едва успя да спре всички, когато откъм Дюрок се дочу далечният вой на сирени. Застанал на ъгъла, откъдето виждаше целия булевард, Чакала видя как на около петстотин метра една автомобилна колона се изля на Дюрок откъм Булеварда на Инвалидите и потегли натам.

В челото на колоната се движеха двама моторизирани полицаи в кожени облекла, с блеснали на слънцето бели шлемове и пуснати сирени. След тях се виждаха една зад друга акулоподобните муцуни на два ситроена DS 19 S. Полицаят, застанал пред Чакала, стоеше скован като стълб, с лява ръка, замръзнала по посока от кръстовището към Авеню дьо Мен, а дясната напреки през гърдите с обърната надолу длан — това означаваше, че колоната има предимство.

Наклонени надясно, двамата мотоциклетисти завиха по Авеню дьо Мен, следвани от лимузините. Зад шофьора и телохранителя на задната седалка в първата кола седеше с изправена стойка висок мъж в пепелявосив костюм. Преди колоната да отмине, Чакала мярна за миг отметнатата назад глава и нос, който не можеше да се сбърка с ничий друг. Когато следващия път видя лицето ти, мислено му каза Чакала, то ще е през призмата на оптическия мерник. После взе такси и се прибра в хотела.

Малко по-надолу, недалеч от изхода на станция Дюрок на метрото, откъдето току-що бе излязъл, друг един човек наблюдаваше отминаващия президент с интерес, по-засилен от обичайния. Жената се бе приготвила да прекоси улицата, когато един полицай й направи знак да остане на мястото си. След миг автомобилната колона се бе източила от Булеварда на Инвалидите към булевард Монпарнас. Тя също съзря характерния профил на задната седалка в първата кола, при което в погледа й проблесна люта омраза. Колите бяха вече отминали, а тя продължаваше да се взира подире им, докато забеляза, че полицаят я разглежда от глава до пети. Жената побърза да пресече улицата.

Жаклин Дюма бе на двадесет и шест години и бе дарена с голяма красота, която знаеше как да поднася възможно най-ефектно, тъй като работеше като фризьор-козметик в един скъп салон зад Шанз-Елизе. Следобед на 30 юли тя бързаше към малката си квартира на площад Бретьой, за да се приготви за срещата си вечерта. Знаеше, че след няколко часа ще бъде гола в обятията на омразния си любовник, и държеше да изглежда блестящо.

Допреди няколко години най-важното в живота й бе да се среща с момчета. Произхождаше от добро, сплотено семейство — с баща, уважаван банков чиновник, и добра майка — типична домакиня от френската средна класа. Докато Жаклин завършваше фризьорските си курсове, Жан-Клод отбиваше военната си служба. Семейството живееше в отдалеченото предградие Везине, не в най-добрата му част, но все пак в хубава къща.

Телеграмата от Министерството на въоръжените сили пристигна един ден на закуска към края на 1959 година. В нея се казваше, че министърът бил помолен да съобщи с безкрайно съжаление на мосю и мадам Арман Дюма за смъртта на сина им Жан-Клод, редник в Първа колониална десантна дивизия, загинал в Алжир. Личните му вещи щели да бъдат изпратени на опечаленото семейство възможно най-бързо.

Известно време светът на Жаклин бе напълно разбит. Нищо като че ли нямаше вече смисъл — нито кротката сигурност на семейството във Везине, нито бърборенето на другите момичета в салона, нито чарът на Ив Монтан, нито рокът — последният лудешки танц, внесен от Америка. Единственото, което се въртеше в съзнанието й с натрапчивостта на повредена плоча, бе мисълта, че мъничкият Жан-Клод, обичното братче, тъй уязвимо и кротко, ненавиждащо войната и насилието, искащо единствено да го оставят насаме с книгите му, едва пораснало дете, което тя обичаше да глези, бе застреляно в сражение край някой забравен от Бога алжирски оазис. Започна да мрази. Виновни бяха арабите — тия гадни, мръсни, страхливи подлеци, те бяха сторили това.

После се появи Франсоа. Изтърси се пред къщата в една зимна утрин, когато родителите й бяха отишли да посетят някакви роднини. Беше декември, снегът покриваше улицата, сковал градинската пътека. Всички изглеждаха бледи и изпити, а Франсоа бе загорял и в отлична форма. Попита дали може да говори с мадмоазел Жаклин. Тя отвърна: „C’est moi-meme“[8], и попита какво желае господинът. Той отвърна, че е командвал ротата, в която загинал редник Жан-Клод Дюма, и носи писмо. Тя го покани да влезе.

Писмото бе написано няколко седмици преди Жан-Клод да загине — обясни гостът, и той го носил във вътрешния си джоб, докато изпълнявал бойна задача — да бъде издирена сред голите хълмове банда феллахи, изклали семейството на френски заселник. Не могли да открият партизаните, но се натъкнали на поделение от ALN — отлично обучени войни на Алжирското национално движение FLN. В последвалото ожесточено сражение в сумрака на зората един куршум пробил дробовете на Жан-Клод. Преди да умре, той предал писмото на ротния си командир.

Жаклин го чете и плака. В него нямаше нищо за последните седмици, просто словоизлияния по повод казармения живот в Константин, бойното обучение и дисциплината. Останалото научи от Франсоа: шестте километра отстъпление през шубраците, гонени по петите от превъзхождащите ги по численост бойци на ALN, многобройните призиви по радиото за подкрепа по въздуха и появата към осем часа на бомбардировач-изтребителите с воя на двигателите и грохота на техните ракети. И как брат й, пожелал доброволно да бъде зачислен в един от най-тежките полкове, за да докаже, че е мъж, си бе отишъл като такъв, кашлящ кръв по коленете на един капрал, на завет до някаква скала.

Франсоа бе много мил с нея. Корав като земята в колониалната провинция, където четирите години война бяха изковали от него професионален войник, той обаче бе безкрайно мил към сестрата на човек от своята рота. Всичко това й хареса и тя прие поканата за вечеря в Париж. Пък и се опасяваше, че родителите й могат да се върнат и ги заварят. Не искаше да чуят как е загинал Жан-Клод, понеже през изтеклите два месеца те бяха съумели да замразят болката в себе си и да карат някак си както по-рано. По време на вечерята тя закле лейтенанта да мълчи и той прие.

У самата нея обаче любопитството нарасна неимоверно: искаше да научи за войната в Алжир, какво всъщност ставаше там, защо се водеше, какви цели преследваха политиците. През януари генерал Дьо Гол се бе изкачил от премиерския на президентския пост, пренесен в Елисейския дворец върху вълната на патриотичното въодушевление като човек, който ще сложи край на войната, като същевременно запази Алжир френски. Франсоа бе първият, когото чу да нарича обожавания от баща й мъж предател на Франция.

Прекараха отпуската на Франсоа заедно, като се виждаха всяка вечер, след като тя свършеше работа в салона — постъпила бе през януари 1960 година, веднага след завършване на курсовете. Той й разказа за предателството спрямо армията, за водените от парижкото правителство тайни преговори с намиращия се в затвора Ахмед Бен Бела, водач на FLN, и за предстоящото предаване на Алжир на рапоните. През втората половина на януари Франсоа се върна при своята война, а тя успя да открадне мъничко време насаме с него, щом той съумя през август да издействува едноседмичен отпуск в Марсилия. Чакала бе, извисила го в съзнанието си като символ на всичко добро, чисто и мъжествено у френската младеж. Очаквала го бе през есента и зимата на 1960, снимката му ден и нощ върху шкафчето до леглото, притиснала до корема в съня си свитата на топка нощница.

По време на последната си отпуска през пролетта на 1961 година той отново дойде в Париж и докато се разхождаха по булевардите — той в униформа, а тя с най-красивата си рокля, — мисълта, че е с най-силния, най-широкоплещестия и красив мъж в града, не я напускаше. Една от колежките й ги бе видяла и на другия ден салонът гъмжеше като кошер от новината за красивия парашутист на Жаклин. Нея я нямаше — беше си взела годишния отпуск, за да може да е непрестанно с него.

Франсоа бе напрегнат, нещо се носеше из въздуха. Новината за водените с FLN преговори бе станала обществено достояние. Армията, истинската армия, нямаше още дълго да търпи това положение, закани се той. Алжир трябваше да остане френски: това бе и за двамата — закоравелия в битки двадесет и седем годишен офицер и обожаващата го двадесет и три годишна бъдеща майка въпрос на непоколебимо убеждение.

Франсоа така и не научи за бебето. Той се върна в Алжир през март 1961, а на 21 април няколко подразделения от Френската армия се разбунтуваха срещу правителството. Първа колониална десантна дивизия се включи в метежа почти до човек. Само шепа мобилизирани се измъкнаха от казармите, за да се представят в канцеларията на префекта. Пуснаха професионалистите да си вървят. След седмица започнаха сраженията между метежниците и лоялистите. В началото на май Франсоа загина по време на схватка с една тяхна част.

Жаклин, която след април не очакваше да получи писмо, научи едва когато й казаха през юли. Тя мълком нае жилище в едно евтино предградие и направи опит да се отрови с газта от печката. Не успя, тъй като стаята имаше твърде много отвори, но загуби бебето. Родителите й я взеха със себе си за редовната ваканция през август и към края й тя като че ли се бе съвзела. През декември стана активен деец на ОАС.

Мотивите й бяха прости: Франсоа и на второ място — Жан-Клод. За тях трябваше да отмъсти, без значение как, без значение на каква цена за нея или за кой да е друг. Извън тази страст никаква друга житейска амбиция не можеше да я развълнува. Съжаляваше само, че няма как да стори нещо повече от пренасянето на пратки и съобщения и само от време на време по някое парче пластичен взрив, скрит в пъхнатия в чантата хляб. Убедена бе, че е в състояние да свърши много повече. Нима след поредния бомбен атентат в някое кино или кафене проверяващите на всеки ъгъл ченгета не я пропускаха само като им попърха с тъмните дълги ресници или като леко нацупи устни?

След случая в Пти Кламар един от неуспелите убийци се кри в продължение на три дни в апартамента й на площад Бретьой. Това бе нейният голям удар, но човекът скоро си отиде. Заловиха го месеци по-късно, но не пророни дума за пребиваването си при нея. Може и да бе забравил, но за всеки случай ръководителят на нейната група й нареди да бездейства няколко месеца, докато се поуспокоят духовете. През януари 1963 година възобнови куриерската си дейност.

И така до юли, когато при нея се яви един човек, придружен от груповия ръководител, който му показваше своето голямо уважение. Човекът остана анонимен. Дали бе готова да изпълни специална задача на организацията? Разбира се. Ами ако се окаже опасно? Във всички случай щеше да е неприятно. Без значение.

След три дни й показаха един мъж, когато излизаше от някаква жилищна сграда. Седяха в паркираната недалеч кола. Обясниха й кой е мъжът и какво работи. И какво се очакваше от нея.

Към средата на юли те се срещнаха уж случайно — тя седеше на съседна маса в един ресторант и свенливо помоли за солницата. Той я заговори, но тя остана сдържана и скромна. Избраната линия на поведение се оказа правилна — затвореността й събуди неговото любопитство. Разговорът неусетно потръгна — мъжът водеше, тя покорно го следваше. След две седмици флиртът им бе в ход.

Тя достатъчно добре познаваше мъжете, за да разпознае основните типове апетити. Новата й придобивка бе свикнала на лесни победи, на жени с опит. А тя бе срамежлива, внимателна, но целомъдрена, външно резервирана и само от време на време допускаше да се прокрадне намек за това, че може би един ден великолепното й тяло няма да остане недостъпно. Стръвта се оказа подходяща. Завоеванието се превърна за мъжа в първостепенна цел.

В края на юли непосредственият й ръководител каза, че е време да започне съжителството. Засега пречеха съпругата и двете деца. На 29 юли те отпътуваха за лятната вила в долината на Лоара, докато служебните задължения задържаха съпруга в Париж. Броени минути след заминаването на семейството мъжът позвъни във фризьорския салон с настойчивото предложение да вечерят на другия ден сами в апартамента му.

Щом влезе в жилището си, Жаклин Дюма погледна часовника. Имаше на разположение три часа да се приготви и макар да възнамеряваше да положи най-големи усилия, два часа бяха достатъчни. Съблече се и се изкъпа, изсуши се пред голямото огледало на гардеробната врата, като безучастно наблюдаваше как кърпата се плъзга по кожата. Изпъна нагоре ръце, за да повдигне твърдите гърди с розови пъпки, но нямаше и помен от приятното чувство на очакване, предизвикано от мисълта, че те скоро ще бъдат галени от дланите на омразен човек.

Помисли трезво за предстоящата нощ и коремът й се сви от отвращение. Обеща си, че ще изтърпи всичко, каквито и да са любовните му предпочитания. Извади от бюрото снимката на Франсоа. Той гледаше от рамката със същата иронична полуусмивка, с която я наблюдаваше как прелита през перона на гарата, за да го срещне. Мекият кестеняв цвят на косите от снимката, свежият пясъчен цвят на униформата, опънат от твърдите мускули на гърдите, към които някога, така отдавна, обичаше да долепя лице и да усеща върху пламналите си бузи хладния метал на десантните отличителни знаци. Всичко това бе там, под стъклото. Просна се върху леглото и вдигна Франсоа над себе си, погледнал надолу, както докато се любеха, задавайки ненужния си въпрос: „Alors, petite, tu veux?“[9]. А тя винаги шепнеше в отговор: „Oui, tu sais bien.“[10] И тогава се случи.

Като затвори очи, усети вътре в себе си него, твърд и жарък, пулсиращ от мощ, чу тихо мълвените в ушите нежности, тихия стон на последната команда „Viens, viens…“[11], която нито един път не остана неизпълнена.

Отвори очи и се загледа в тавана, притиснала затопленото стъкло на портрета към гърдите си. „Франсоа — едва чуто промълви тя, — помогни ми, моля те, помогни ми довечера.“

В последния ден от месеца Чакала имаше много работа. Сутринта прекара на битпазара, минавайки от сергия на сергия с евтина чанта в ръка. Купи си мърлява барета, чифт добре износени обувки, не особено чисти панталони и след много търсене дълга връхна дреха, която някога е била шинел. Би предпочел нещо от по-тънка материя, но шинелите рядко са предназначени за разгара на лятото, а и във Френската армия ги шият от дебел мъхест плат. Беше обаче достатъчно дълго, дори на него му висеше доста под коленете, а това беше най-важното.

Докато напускаше пазара, погледът му попадна на една сергия, отрупана с медали, повечето патинирани от времето. Купи си цяла колекция заедно с една брошура относно френските военни отличия, съдържаща избелели фотоси на орденските лентички и пояснителни бележки за читателя кое отличие за участие в коя кампания или за какъв вид героизъм се дава.

След като обядва леко в „Куини“ на улица Роаял, той зави към хотела си, плати сметката и си стегна багажа. Новите му придобивки легнаха на дъното в един от двата скъпи куфара. С помощта на брошурата състави от колекцията си набор награди, като започна с Военен медал за храброст пред лицето на врага, към който прибави Медал на Освобождението и още пет отличия за участие в конкретни акции на Силите на Свободна Франция по време на войната. Награди се с отличията за участие при Бир Хаким, Либия, Тунис, Деня на десанта, както и за доблестна служба във Втора бронетанкова дивизия на генерал Филип Льоклер.

Останалите медали и брошурата пусна в две различни кошчета за боклук, закрепени към улични стълбове по булевард Малезерб. Дежурният администратор го осведоми, че в пет и петнадесет от Северната гара тръгва за Брюксел отличният експрес „Северна звезда“. Качи се на него, вечеря добре и пристигна в Брюксел в последните часове на юли.

[1] Господин Дуган е изключително мил. Истински джентълмен (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Бакшиш. (фр.) — Б.пр. ↑

[3] Себастиан Льо Претр дьо Вобан (1633–1707) — френски маршал. — Б.пр. ↑

[4] Разхладителна напитка, съставена от минерална вода и ментов сироп. — Б.пр. ↑

[5] Старата фасада на гара Монпарнас бе разрушена през 1964 година за построяване на служебни сгради. Новата гара се издига на петстотин метра по-надолу по линиите. — Б.а. ↑

[6] Добър ден, господине. (фр.) — Б.пр. ↑

[7] Добър ден, госпожа Берта. (фр.) — Б.пр. ↑

[8] Това съм аз. (фр.) — Б.пр. ↑

[9] Е, малката ми, искаш ли? (фр.) — Б.пр. ↑

[10] Да, ти добре знаеш. (фр.) — Б.пр. ↑

[11] Хайде, свършвай. (фр.) — Б.пр. ↑

6.

Писмото за Виктор Ковалски се получи в Рим на следващата сутрин. Капралът гигант прекосяваше фоайето на хотела, след като бе прибрал пощата за деня, когато едно пиколо извика подире му:

— Signor, per favore…[1]

Ковалски се извърна, начумерен както винаги. Не познаваше италианчето, но в това нямаше нищо необичайно — никога не им обръщаше внимание, докато прекосяваше светкавично фоайето към асансьора. Тъмноокият младеж се приближи до него с някакво писмо в ръка.

— Er una lettera, signor. Per un Signor Kowalski… No cognosco questo signor… E forse un francese…[2]

Ковалски не разбра и дума от италианския брътвеж, но усетът му подсказа нещо, а и долови името си, макар неправилно произнесено. Дръпна плика от ръката на младежа и се загледа в драскулките. Беше регистриран под друго име, а тъй като почти нищо не четеше, не бе видял преди пет дни френския вестник, който съобщи сензационната новина за тримата висши ръководители на ОАС, сврени на най-горния етаж на хотела.

За него бе важно никой да не знае къде се намира. Но все пак писмото възбуди любопитството му. Не му пишеха често и както става с повечето простовати хора, получаването на писмо бе събитие за него. Италианецът, който никак не му се хареса, сега гледаше нагоре към него с очи на кокер-шпаньол, сякаш той, Ковалски, бе съкровищницата на човешкото познание, способен да разреши дилемата — никой от персонала не бе и чувал за гост с такова име и не знаеха какво да правят с писмото.

Ковалски погледна надолу.

— Bon. Je vais demandere[3] — заяви високо той. Италианецът дори не мигна. — Demander, demander — повтори Ковалски, като посочи към тавана. Италианецът проумя.

— Ah, si, demandare. Prego, Signor. Tante grazie.[4]

Ковалски се отдалечи, като остави събеседника си да изразява с жестове благодарността си. Качи се с асансьора на осмия етаж, където се видя изправен пред дежурния в коридора със зареден пистолет в ръка. Двамата се погледнаха за миг. После другият спусна предпазителя и прибра оръжието в джоба си. В асансьора видя само Ковалски — никого другиго. Всичко бе напълно обичайно — случваше се всеки път, когато светлинното табло над вратата на асансьора показваше, че кабината е отминала седмия етаж.

Освен дежурния в коридора друг един наблюдаваше изхода към противоположната стълба, а трети охраняваше стълбището. И двата последни обекта бяха минирани, макар управата на хотела да бе в неведение по въпроса, а системата се изключваше само чрез натискане на бутона при бюрото на дежурния в коридора — така се прекъсваше веригата към детонаторите.

Четвъртият от дневната смяна дежуреше на покрива над етажа на началниците. Други трима от нощната смяна спяха в момента в стаите си на същия коридор, но в случай на нападение щяха да се събудят и да са за няколко секунди готови за действие. Вратите на асансьорните шахти на горния етаж бяха заварени отвън, но въпреки това, ако светлинният сигнал на осмия етаж покажеше, че кабината е тръгнала нагоре, това би било сигнал за обща тревога. Само един път се бе случило подобно нещо, и то по невнимание — един от пиколите, понесъл поднос с питиета, бе натиснал, без да иска, копчето на деветия етаж. На бърза ръка го отучиха от подобни постъпки.

Дежурният съобщи горе по телефона за пристигането на пощата, след което кимна на Ковалски да се качи. Бившият капрал бе вече пъхнал адресираното до него писмо във вътрешния си джоб, докато пощата за шефовете се намираше в заключено към лявата му китка стоманено куфарче. И двете ключалки — на плоското куфарче и на веригата за китката — бяха снабдени с пружини, а ключове за тях имаше единствено Роден. След няколко минути подполковникът от ОАС ги отключи, а Ковалски се прибра в стаята си да поспи, преди да смени в късния следобед дежурния при бюрото.

Горе в стаята си на осмия етаж той най-после прочете писмото, като започна от подписа. Изненада се, че е от Ковач, когото не бе виждал от цяла година и който надали знаеше да пише, тъй както самият Ковалски имаше затруднения в четенето. С много пот обаче писмото бе дешифрирано. То не бе дълго.

Ковач започваше с това, че в деня, когато седнал да пише писмото, видял във вестника съобщение. Прочел му го някакъв приятел и така разбрал, че Роден, Монклер и Касон се крият в римския хотел. Предположил, че и старият му приятел Ковалски е с тях и сега му пишел със слабата надежда писмото да стигне до него.

Следваха няколко абзаца, от които ставаше ясно, че нещата във Франция загрубяват напоследък, ченгетата ти искат документи на всеки ъгъл, а същевременно продължават да пристигат нареждания за нови обири на бижутерийни магазини. Той лично бил участвал в четири акции и това не било шега работа, особено като се има предвид, че човек трябва да предава плячката. Печелел повече в добрите стари времена в Будапеща, макар това да продължило едва две седмици.

В последната част се разправяше как преди няколко седмици Ковач срещнал Мишел, който му казал, че разговарял с Жожо, от когото научил, че малката Силви е болна. Болестта й започвала с „левке“, ставало дума за нещо сбъркано в кръвта й, но Ковач се надявал скоро всичко да се оправи, та Виктор да не се тревожел.

Виктор обаче се разтревожи. Мисълта, че малката Силви е болна, го разтърси. Малко неща бяха успели да проникнат до сърцето на Виктор Ковалски през прекараните в насилие тридесет и шест години. Беше дванадесетгодишен, когато немците нахлуха в Полша, и с една година по-голям, когато отведоха родителите му в закрита камионетка. Достатъчно възрастен, за да разбира какво върши сестра му в големия хотел зад катедралата, зает от германците и посещаван от толкова много техни офицери. Това така разстрои родителите му, че те имаха неблагоразумието да се оплачат във военната комендатура. Достатъчно възрастен да отиде при партизаните, той бе убил първия си немец на петнадесет години. Беше на седемнадесет, когато дойдоха руснаците, но родителите му бяха изпитвали към тях само омраза и страх, разказвали му бяха ужасяващи неща за това, което били сторили на поляците, така че той избяга от партизаните, разстреляни по-късно по заповед на комисаря, и като преследвано животно пое на запад към Чехословакия. По-късно изнемощелият от глад кльощав и върлинест юноша, който знаеше само полски, попадна в австрийски лагер за бежанци. Взеха го просто за поредната отломка на следвоенна Европа. Американската храна възвърна силите му. Една пролетна нощ на 1946 година избяга от лагера и заедно с още един поляк, когото бе срещнал там и който говореше френски, отпътува на автостоп в южна посока, към Италия, а след това към Франция. Една нощ в Марсилия ограби някакъв магазин, уби собственика, който му пречеше, и отново побягна. Другарят му го остави, след като му обясни, че има само едно място на света, където Ковалски може да отиде — Чуждестранния легион. Записа се на другата сутрин и преди да е започнало както трябва полицейското разследване в съсипаната от войната Марсилия, той вече бе в Сиди бел Абес. Средиземноморска Марсилия бе все още важна база за внос на американски храни и извършваните в тази връзка убийства не бяха нещо необичайно. След като в течение на няколко дни не бе заподозряно никое конкретно лице, следствието бе прекратено. Докато научи това обаче, Ковалски бе вече легионер.

Беше деветнадесетгодишен и старите пушки го наричаха „petit bonhomme“[5]. После им показа как може да убива и започнаха да му викат Ковалски.

Шестте години в Индокитай ликвидираха евентуалните останки от човещина у него, а след това капралът гигант бе изпратен в Алжир. Междувременно обаче го командироваха край Марсилия, в шестмесечен лагер за преподготовка. Там срещна Жюли — дребничка, но проклета чистачка в пристанищен бар, която имаше неприятности със своя сутеньор. Само с един удар Ковалски го отпрати на шест метра от себе си. Човекът остана в безсъзнание цели десет часа. Години след това произнасяше зле думите — така лошо му бе разбита долната челюст.

Жюли хареса огромния легионер, който стана за няколко месеца нейн „покровител“ и я изпращаше след работа до паянтовата й мансарда на Vieux Port[6]. В отношенията им, главно от нейна страна, имаше много сладострастие, но не и любов, особено след като научи, че е бременна. Каза, че детето е негово, и той повярва може би защото му се искаше да е така. Каза му още, че не иска това дете и че познава някаква старица, която щяла да й помогне да се отърве от него. Ковалски я напляска и й каза, че ако го стори, ще я убие. След три месеца трябваше да замине за Алжир. Междувременно се бе запознал с друг поляк, бивш легионер — Йозеф Гжибовски, известен с прозвището „Жожо Поляка“. Той бе инвалид от Индокитайската кампания и живееше с една жизнерадостна вдовица, която буташе количка със сандвичи напред-назад по пероните на Централната гара. След сватбата си през 1953 година заработиха заедно, като Жожо куцукаше след жена си, прибираше парите и връщаше рестото, а тя раздаваше сандвичите. През вечерите, когато не бе на работа, Жожо навестяваше баровете, пълни с легионери от околните казарми, за да си припомня миналите времена. Повечето бяха младоци, вербувани след неговото време в Туран, Индокитай, но една вечер се натъкна на Ковалски.

Той се обърна за съвет именно към Жожо. Жожо го подкрепи. И двамата някога бяха католици.

— Иска да махне бебето — оплака се Виктор.

— Salope[7] — обяви Жожо.

— Крава — съгласи се Ковалски. Пиха още, загледани унило в огледалото зад бара.

— Не е честно към малкия — продължи Виктор.

— Не е — додаде Жожо.

— Никога не съм имал дете — заключи Виктор след кратък размисъл.

— Нито пък аз, макар да съм женен и така нататък — отвърна Жожо.

Някъде в малките часове, много пияни, те съгласуваха своя план и пиха за успеха му, със сериозността на усмъртените от алкохол. На сутринта Жожо си спомни за поетото обещание, но не можа да измисли по какъв начин да съобщи новината на мадам. Това му отне три дни. Намекна предпазливо един-два пъти, докато накрая изплю камъчето, както двамата си бяха в леглото. За негово учудване мадам бе възхитена. И така, работата стана.

Когато му дойде времето, Виктор замина за Алжир, отново при майор Роден, който сега командваше батальон в една нова война. В Марсилия Жожо и жена му държаха под око бременната Жюли посредством смесица от заплахи и увещания. Когато Виктор напусна Марсилия, тя бе вече в четвъртия месец — твърде късно за аборт, както каза Жожо на започналия отскоро да се навърта застрашително наоколо сутеньор със счупена челюст. Последният не гореше от желание да се забърква с легионери, дори да са стари куцокраки ветерани, така че само напсува мръснишки някогашния си приходоизточник и тръгна да си търси препитанието при друга.

В края на 1955 година Жюли даде живот на синеоко и златокосо момиченце. С нейно съгласие документите по осиновяването бяха надлежно попълнени от Жожо и съпругата му. Всичко мина добре. Жюли се върна към стария си начин на живот, а съпрузите се сдобиха с дъщеря, която нарекоха Силви. Съобщиха на Виктор с писмо и изтегнат във войнишкото си легло, той изпита странно задоволство. Обаче никому не каза. Не си спомняше нещо да не му е било отнето в живота, щом станеше достояние и на други.

Така или иначе, след три години, преди една продължителна бойна операция из хълмовете на Алжир, военният свещеник го попита дали не иска да състави завещание. Такава мисъл не му бе минавала през ума. От една страна, никога не бе притежавал нещо, тъй като изхарчваше цялата си заплата по барове и бардаци из големите градове по време на редките си отпуски, а от друга — той самият принадлежеше на Легиона. Свещеникът го увери, че при сегашните условия едно завещание с нищо не накърнява интересите на Легиона, така че със значителна помощ той състави документ, в който приписа цялото си имущество на дъщерята на някой си Йозеф Гжибовски, понастоящем жител на Марсилия. В крайна сметка копие от документа попадна в личното му досие в архивите на Министерството на въоръжените сили в Париж. Когато името Ковалски започна да се споменава във връзка с тероризма в Бон и Константин през 1961 година, досието, заедно с тези на редица други, бе изровено и предоставено на вниманието на Оперативното управление на полковник Ролан в Порт де Лила. Гжибовски бе посетен и цялата история излезе наяве. Само че Ковалски не знаеше за това.

Дъщеря си видя само два пъти — веднъж през 1957 година, когато след нараняване в бедрото бе изпратен за възстановяване в Марсилия, и втория път през 1960-а, когато придружаваше пристигналия да се яви като свидетел пред военния съд подполковник Роден. Първия път момиченцето бе на две, а втория — на четири години и половина. Ковалски пристигна, натоварен с подаръци за Жожо и съпругата му и с играчки за Силви. Разбираха се отлично — малкото дете и приличащият на мечка чичо Виктор. Но за това не каза никому, нито дори на Роден.

А ето че сега бе болна от нещо, дето започваше с „левке“, и Ковалски бе много угрижен през цялата сутрин. След обяда се качи горе да приковат с верига към китката му стоманеното куфарче за пощата. Роден очакваше важно писмо от Франция със сведение за общата сума, събрана при поредицата обири, осъществени от главорезите на Касон през изтеклия месец. Ето защо Ковалски трябваше този ден да отиде повторно до пощата за следобедните пратки.

— Какво е това „левке“? — внезапно промълви капралът.

Роден, който тъкмо заключваше веригата към китката, погледна изненадан нагоре.

— Не съм и чувал за такъв.

— То е заболяване на кръвта — поясни Ковалски.

Касон, който четеше илюстровано списание в другия край на стаята, се изсмя:

— Искаш да кажеш левкемия.

— Да, господине.

— Рак — отвърна Касон. — Рак на кръвта.

Ковалски погледна Роден — той не се доверяваше на цивилни.

— Това лекуват ли го докторите, господин полковник?

— Не, Ковалски, това заболяване е смъртоносно. Няма лек. Защо?

— Нищо — промърмори Ковалски, — просто четох за него.

После излезе. Дори ако Роден бе изненадан, че телохранителят му, за когото се знаеше, че не чете нищо по-сложно от дневния режим, е попаднал на подобна дума, той с нищо не се издаде и скоро случката бе изтрита от съзнанието му. Още повече, че със следобедната поща дойде писмо, от което стана ясно, че общите авоари на ОАС в швейцарските банки надвишаваха вече сумата от двеста и петдесет хиляди долара. Доволен, Роден седна да пише указания до банкерите, които трябваше да преведат сумите по сметката на наетия от него убиец. Не се тревожеше за остатъка, който трябваше да доплати. След смъртта на Дьо Гол индустриалците и банкерите от крайната десница, подкрепяли ОАС в по-успешните й времена, щяха да бързат да набавят другите, двеста и петдесет хиляди. Същите тези мъже, които само преди няколко седмици отговаряха на исканията му за нови средства с неискрените извинения, че „отсъствието на успехи и инициативност от страна на патриотичните сили през последните месеци“ намалявало шансовете им да си възвърнат досегашните вложения, щяха да драскат за честта да окажат подкрепа на войниците, които щяха да застанат начело на новородена Франция.

Изготвянето на банковите ордери приключи с настъпването на мрака, но когато видя инструкциите до швейцарските банкери да прехвърлят обещаното на Чакала, Касон се противопостави. Той изтъкна, че те тримата бяха поели преди всичко задължението да предоставят на Англичанина връзка в Париж, която да го снабдява постоянно с точна и актуална информация относно движението на френския президент, както и за евентуалните последни промени в системата му за сигурност. Всичко това може би, дори непременно щеше да се окаже от жизненоважно значение за наемника. Да го уведомят на този етап за паричните преводи, подчерта Касон, би означавало да му се даде преждевременно сигнал за действие. Естествено, човекът имаше право сам да избере момента на удара, но няколко дни забавяне нямаше да променят нещата. Твърде съществена разлика щеше да има обаче между евентуалния успех и поредния, очевидно последен, провал и тук въпросът за осведомеността придобиваше огромно значение.

Той, Касон, бе получил същата сутрин известие по пощата, според което главният му представител в Париж бе успял да вкара свой агент в непосредствена близост до човек от антуража на Дьо Гол. Нужни бяха още няколко дни, за да може този агент да се добере до достатъчно сигурни сведения за местонахождението на генерала и преди всичко плановете му за пътувания и публични явявания, които вече не се оповестяваха предварително. Така че би ли забавил Роден топката още няколко дни, та да може Касон да съобщи на наемника един парижки телефонен номер, от който да получава сведения — жизненоважни за успеха на неговата мисия.

Роден обмисли обстойно аргумента на Касон и в крайна сметка се съгласи. И двамата не бяха в течение на намеренията на Чакала, така че изпращането на нареждания на банкерите, последвани от писмо до Лондон с парижкия телефонен номер, не биха накарали убиеца да промени нещо от своята програма. Никой от терористите в Рим не можеше да знае, че той вече е набелязал своя ден и с часовникарска точност разработваше план с мерки, предвидени за всяка дребна случайност.

Седнал на покрива в тази гореща римска нощ, слял обемистата си фигура със сянката на грамадната климатична инсталация, уловил удобно в тренираната си ръка своя „Колт“ 45, Ковалски се тревожеше за едно момиченце в Марсилия, което имаше в кръвта си нещо, дето започваше с „левке“. Малко преди разсъмване в главата му узря идея. Спомни си, че когато за последен път видя Жожо през 1960 година, бившият легионер му спомена, че ще си слага телефон.

Сутринта, когато Ковалски получи писмото, Чакала излезе от хотел „Амиго“ в Брюксел и взе такси до ъгъла на улицата, на която живееше г-н Гоосенс. По време на закуската се бе обадил на оръжейника с името Дуган, с което му бе известен, и се уговориха за 11 часа. Пристигна на ъгъла в десет и тридесет и прекара половин час в изучаване на улицата иззад вестника си, седнал на една пейка край тротоара в обществената градинка.

Всичко изглеждаше напълно спокойно. Яви се точно в единадесет и Гоосенс го въведе в малката канцелария до антрето. След това заключи внимателно входната врата и постави предпазната верига. В канцеларията англичанинът попита:

— Някакви проблеми?

Белгиецът изглеждаше смутен.

— Ами страхувам се, че има.

Чакала го гледаше студено и с безизразно лице, с присвити, недоволни очи.

— Казахте ми, че ако дойда на първи август, ще мога да получа пушката до четвърти и да си я взема — напомни той.

— Точно така и мога да ви уверя, че проблемът не се отнася до пушката — отвърна белгиецът. — Тя всъщност е готова и честно казано, смятам я за един от своите шедьоври — възхитителен образец. Бедата идва от другото, което трябва да се изработи от а-бе. Нека ви покажа.

Върху бюрото лежеше плоско куфарче с дължина около шестдесет сантиметра, ширина — четиридесет и дебелина — десет. Г-н Гоосенс го отвори и Чакала надникна вътре.

Приличаше на плоска табла, разделена на внимателно оформени легла — всяко точно по очертанията на онази част от карабината, която щеше да легне там.

— Това не е оригиналното куфарче, сам разбирате — обясни г-н Гоосенс. — То щеше да е прекалено дълго. Това го правих сам. Точно по мярка.

Използвано бе всяко местенце. По дължината на горната страна лежаха цевта и патронникът — двете заедно не по-дълги от четиридесет и пет сантиметра. Чакала ги извади и разгледа. Бяха много леки и наподобяваха по-скоро ствол на автомат. В патронника бе плътно вкаран тънък затвор. Той завършваше с фрезовата хватка, в която влизаше останалата част.

Англичанинът хвана профилирания край на затвора между палеца и показалеца си и завъртя рязко обратно на часовниковата стрелка. Затворът се освободи и превъртя в жлеба. Плъзна се назад, за да разкрие лъскавото гнездо, където щеше да легне патронът, и тъмния отвор в задния край на цевта. Гостът рязко върна затвора и го завъртя надясно. Той мазно щракна.

Точно под затвора бе майсторски заварен стоманен диск. Малко по-дебел от сантиметър и с още по-малък диаметър, той имаше в горния си край срез във формата на полумесец, за да може да се изтегля назад затворът. В центъра на диска отзад имаше отвор, широк около шест милиметра. Той бе резбован, като за болтче.

— Това е за рамката на приклада — поясни тихо белгиецът.

Чакала забеляза, че никъде нямаше и следа от свалената дървена ложа, ако не се броят плитките шлици по протежение на долната страна на патронника. Двете дупчици за болтчетата, които държаха ложата за ствола, едва личаха — майсторски запълнени и оксидирани. Англичанина обърна оръжието и го разгледа отдолу. Под патронника личеше тесен процеп. През него се виждаше долната страна на затвора, в който бе монтиран ударникът. През отворите се подаваше крачето на спусъка — срязано наравно с повърхността на стоманения патронник.

Към остатъка на оригиналния спусък бе заварен малък метален накрайник, също с резбован отвор. Г-н Гоосенс мълчаливо подаде къс, два и половина сантиметров закривен ствол с резба в единия край. Клиентът вкара този край в дупката и бързо завъртя стволчето с палец и показалец. Когато го стегна, под патронника щракна новият спусък.

От другата страна на масата белгиецът бръкна в таблата и извади тънка метална пръчка с резба в единия край.

— Първата част от сглобяемия приклад — каза той.

Наемникът пъхна нарязания край в специалния отвор на патронника и зави докрай металната пръчка. Гледана в профил, тя излизаше от задния край на оръжието и се спускаше под ъгъл от тридесет градуса. На пет сантиметра от резбата, близо до механизма на карабината, стоманената пръчка бе леко сплескана и на това място бе пробит под ъгъл малък отвор. Оста му бе насочена право назад. Гоосенс извади втора, по-къса пръчка.

— Горният ствол.

И той бе поставен на място. Двата ствола стърчаха назад, като горният излизаше под много по-широк ъгъл спрямо линията на цевта, така че двете пръчки се разделяха една от друга като страни на лишен от основа триъгълник. Гоосенс подаде и основата. Тя бе огъната, дълга петнадесетина сантиметра и дебело тапицирана с черна кожа. В двата края на раменния предпазител или „петата“ на карабината имаше по един малък отвор.

— Тук нищо не се завива — отбеляза оръжейникът, — само притискате към краищата на двата ствола.

Англичанина нагласи краищата на двата стоманени ствола към съответните дупчици и вкара „петата“ на мястото й. Погледната отстрани, сега пушката изглеждаше по-нормално — със спусък и цял приклад, очертан от горния и долен ствол с основата. Чакала пое оръжието за стрелба, долепи приклада до рамото, хвана с лявата ръка патронника отдолу, сгъна десния показалец около спусъка, затвори лявото око и присви дясното с поглед по протежение на цевта. Насочи оръжието към стената отсреща и натисна спусъка. От вътрешността на патронника се чу слабо щракване. Гостът се обърна към белгиеца, който държеше във всяка ръка по нещо, приличащо на черна двадесет и пет сантиметрова тръба.

— Заглушител — промълви Англичанина.

Пое подадената тръба и погледна края на цевта. Там имаше ситна резба. Пъхна по-широкия край на заглушителя и започна бързо да навива, докато повече нямаше накъде. Заглушителят стърчеше от края на ствола като дълга наденица. Англичанина протегна ръка през масата и г-н Гоосенс постави в нея оптическия прицел.

Върху горната повърхност на цевта бяха издълбани няколко двойки жлебове. В тях влизаха пружиниращите крачета от долната страна на оптическата тръба, така че тя да остане точно успоредна на цевта. Отдясно и отгоре на телескопа имаше малки, изцяло вътре в тялото винтчета, които служеха за нагласяване на кръстатия прицел вътре в тръбата. Англичанина отново вдигна оръжието и присви око за прицел. За случайния наблюдател той би могъл да изглежда като елегантен, облечен в кариран костюм английски джентълмен, който изпробва нова спортна пушка в някой оръжеен магазин на Пикадили. Но онова, което допреди десетина минути представляваше куп странни на вид части, нямаше нищо общо със спортните пушки — то бе далекобойна, напълно обезшумена карабина за наемен убиец, с голяма начална скорост на куршума. Чакала я остави върху масата. Обърна се към белгиеца и кимна със задоволство.

— Добре — каза. — Много добре. Поздравявам ви. Превъзходно изделие.

Г-н Гоосенс разцъфна.

— Остава само да се настрои прицелът и да се стреля няколко пъти за тренинг. Имате ли муниции?

Белгиецът бръкна в чекмеджето на бюрото и извади опаковка със сто патрона. Тя бе разпечатана и шест от патроните липсваха.

— Тези са за тренировка — поясни оръжейникът. — Извадил съм шест, за да ги направя експлодиращи.

Чакала изсипа няколко патрона в шепата си и ги разгледа. Изглеждаха безкрайно малки за задачата, която един от тях трябваше да изпълни, но гостът забеляза, че са най-дългите от този калибър, с най-силен заряд, което осигуряваше на куршума повишена начална скорост, а оттук — по-голяма точност и пробивна мощ. Бяха островърхи, а повечето ловни куршуми са пресечени и докато ловните куршуми се правят само от олово, тези имаха медно-никелово покритие. Бяха за състезателна стрелба и имаха калибъра на ловното оръжие, което допреди малко бе в ръцете му.

— Къде са истинските? — попита.

Г-н Гоосенс отново отиде до бюрото и извади пакетче от мека хартия.

— Обикновено ги държа на много сигурно място, разбира се — поясни той, — но след като бях известен за идването ви, донесох ги тук.

Разви пакетчето и изсипа съдържанието му върху бялата попивателна хартия. На пръв поглед патроните приличаха на ония, които Англичанина връщаше от шепата си в картонената кутийка. Взе един патрон от попивателната и внимателно го разгледа.

Медно-никеловото покритие бе внимателно свалено от самия връх, така че отдолу се виждаше оловото. Острието бе леко запилено и по дължината на куршума бе пробит тесен отвор, дълбок около шест милиметра. В него бе сложена живачна капчица, а самият отвор бе залят с друга капка от стопено олово. След изстиването й първоначалната форма на върха бе точно възпроизведена с помощта на пиличка и шкурка.

Тези куршуми бяха познати на Чакала, макар никога да не бе имал случай да ги използува. Твърде сложни за масова употреба, освен ако се произвеждаха фабрични, забранени от Женевската конвенция, по-опасни от обикновените „дум-дум“. Експлодиращият куршум се взривяваше като малка граната при съприкосновение с човешкото тяло. При изстрела живачната капка се притискаше поради инерцията към дъното на своята кухина, тъй както рязкото подаване на газ притиска пътника към облегалката на колата. Щом куршумът се натъкнеше на плът, хрущял или кост, капката отново попадаше под въздействието на инерцията.

В резултат живакът се устремяваше рязко напред към запушения връх на куршума. Последният се разцепваше под напора и оловото се разперваше като пръсти на разтваряща се ръка или като листчетата на отворен цвят. В този си вид оловният снаряд минаваше през нервни връзки и плът, разкъсвайки, нарязвайки, смазвайки, оставяйки частици от себе си върху една повърхност с размерите на чинийка от чаен сервиз. При попадение в главата такъв куршум не излиза от нея, а унищожава всичко в черепа и пръсва костната черупка чрез страшното налягане, образувано в нея.

Наемникът внимателно върна куршума върху меката хартия. Дребничкият хрисим човечец до него, който бе конструирал това нещо, гледаше изпитателно.

— Изглежда ми в ред. Вие явно сте майстор, господин Гоосенс. В какво се състои тогава проблемът?

— Става дума за другото, мосю. Тръбите. Оказаха се по-трудни за изработка, отколкото си мислех. Най-напред ползвах алуминиеви, както вие предложихте. Но моля да ме разберете — аз първо се сдобих с оръжието и го преработих. Поради тази причина с останалото се заех едва преди няколко дни. Надявах се, че всичко там ще се окаже сравнително просто, предвид квалификацията ми и машините, с които разполагам в работилницата.

Но за да мога да осигуря минимален диаметър на тръбите, купих доста тънък метал. Оказа се твърде тънък. След като го минах с машината за резба, така че частите да могат да се завиват една в друга, те станаха тънки като цигарена хартия. Огъваха се и при най-малко натоварване. За да осигуря в най-широката част диаметъра, необходим да се побере патронникът на карабината, ако бях употребил по-дебелостенни тръби, трябваше да изработя нещо, което просто нямаше да изглежда естествено. Така че се спрях на неръждаемата стомана.

Това бе единствената възможност. Тя изглежда точно като алуминия, но е малко по-тежка. Тъй като е по-яка, стените може да са по-тънки. Ще поеме резбата и пак ще остане достатъчно здрава, за да не се огъва. Естествено, този метал е по-труден за работа и трябва време. Започнах вчера…

— Добре. Казаното звучи логично. Въпросът е, че тези неща ми трябват, при това превъзходно изработени. Кога?

Белгиецът сви рамене:

— Трудно е да се каже. Разполагам с основните материали, само дано не възникне някакъв нов проблем. В което се съмнявам. Убеден съм, че съм преодолял последните технически затруднения. Пет-шест дни. Най-много седмица.

Англичанина с нищо не показа досадата си. Докато изучаваше впусналия се в обяснения домакин, лицето му остана безизразно. Когато той свърши, гостът бе все още потънал в размисъл.

— Добре — каза най-подир. — Това ще наложи промени в плановете ми. Но може би не така сериозни, колкото смятах при първото си идване. В известна степен ще зависи от един телефонен разговор, който трябва да проведа. Пък и, така или иначе, трябва да обстрелям оръжието, което може да стане и в Белгия. Ще ми трябват обаче пушката, непреработените патрони и един от другите. Ще ми трябва и някое тихо, усамотено място да се упражнявам. Къде в тази страна човек може при пълна тайна да опита новата си пушка? Става дума за сто и тридесет до двеста и петдесет метра открито пространство.

Г-н Гоосенс се замисли за миг.

— В горите на Ардените[8] — отвърна накрая. — Там има просторни и напълно безлюдни лесове. За един ден можете да отидете и се върнете. Днес е четвъртък, утре започва уикендът и горите може да се изпълнят с излетници. Бих предложил понеделник, пето число. Надявам се до вторник или сряда да съм привършил.

Англичанина кимна удовлетворен.

— Добре. Мисля, че е най-добре отсега да взема пушката и мунициите. Ще се свържа отново с вас следващия вторник или сряда.

Белгиецът се готвеше да възрази, но клиентът го изпревари:

— Струва ми се, че все още ви дължа седемстотин лири. Ето… — Той пусна няколко пачки банкноти върху попивателната. — Това са още петстотин лири. Останалите двеста ще получите, щом взема остатъка от поръчката.

— Мерси, мосю — благодари оръжейният майстор и напъха банкнотите в джоба си. Сетне част по част разглоби карабината, като внимателно полагаше всеки детайл в тапицираното със зелено сукно легло в кутията.

Единственият експлодиращ куршум, поискан от наемника, бе завит отделно в мека хартия и сложен в кутията при парцалите и четките за чистене. Накрая домакинът затвори калъфа и го подаде на Англичанина заедно с опаковката патрони. Клиентът сложи патроните в джоба си и пое елегантното дипломатическо куфарче.

Г-н Гоосенс го придружи вежливо до изхода.

Чакала се върна в хотела си навреме за един късен обяд. Най-напред внимателно положи куфарчето на дъното на гардероба, заключи и прибра ключа в джоба си.

Следобед влезе, без да бърза, в сградата на Централната поща и поръча разговор с телефонен номер в Цюрих. Мина половин час, докато го свържат, и още пет минути, докато хер Майер дойде на апарата. Англичанина се представи чрез един номер, а след това и с името си.

Хер Майер помоли да бъде извинен за миг и се върна две минути по-късно. Тонът му бе загубил първоначалната предпазлива сдържаност. Клиенти, чиито сметки в долари и швейцарски франкове растат равномерно, заслужават любезно отношение. Човекът от Брюксел зададе въпрос, а швейцарският банкер отново помоли за извинение, но този път се върна след по-малко от тридесет секунди. Очевидно имаше пред себе си влоговите документи на клиента и ги проучваше.

— He, mein Herr — пропука гласът му в брюкселската телефонна кабина. — Тук имаме вашето нареждане да ви уведомяваме с бърза въздушна поща при всяко ново плащане, но за посочения от вас период такива не е имало.

— Само питам, хер Майер, тъй като отсъствах от Лондон за две седмици и може нещо да е дошло през това време.

— Не, не е. Като се получи, веднага ще ви уведомим.

Залят от благопожеланията на хер Майер, Чакала остави слушалката, плати и си отиде.

С фалшификатора се срещна в бара на улица Ньов същата вечер малко след шест. Човекът вече го чакаше и Англичанина, забелязал едно все още незаето ъглово сепаре, му кимна да отидат там. Белгиецът се присъедини към него малко след като седна и запали цигара.

— Готово ли е? — попита Англичанина.

— Да. При това отлично свършена работа, нищо, че аз го казвам.

Чакала протегна ръка.

— Покажете.

Белгиецът запали една от своите цигари „Бастос“ и поклати глава.

— Моля да ме разберете, мосю, това е прекалено оживено място. Освен това за проверката е нужна силна светлина, особено за френските документи. В ателието са.

Чакала го изгледа хладно и кимна.

— Добре, да идем да ги разгледаме на спокойствие.

Излязоха от бара и взеха такси до ъгъла на улицата, където се намираше ателието. Все още бе топла слънчева привечер и както винаги Англичанина носеше огънатите около очите му тъмни очила, които прикриваха до голяма степен горната част на лицето и го предпазваха от разпознаване. Уличката обаче бе тясна и в нея не проникваше слънчев лъч. Някакъв старец се зададе насреща, но той бе сгърбен от артрит и се протътри край тях с наведена глава.

Фалшификаторът слезе пръв по стълбите и отключи. В ателието бе така тъмно, сякаш отвън бе вече нощ. Няколко снопчета бледа светлина се прокрадваха между отвратителните фотоси, закрепени откъм вътрешната страна на витрината до вратата, така че Англичанина можа да различи очертанията на стола и масата в канцеларията. Фалшификаторът го въведе през двете кадифени завеси в ателието и запали главното осветление.

Измъкна от вътрешния си джоб тънък кафяв плик и изтърси съдържанието му върху кръгла махагонова масичка край стената, която се използваше при изготвяне на портретни снимки. После вдигна масичката и я пренесе до средата на помещението под централната лампа. Двете извити осветителни тела над миниатюрния подиум в дъното на ателието оставаха загасени.

— Моля, мосю.

Той се усмихна широко и посочи трите карти върху масата. Англичанина взе първата и я вдигна към светлината. Беше шофьорската му книжка със залепен върху първата страница етикет. Тя уведомяваше читателя, че „г-н Александър Джеймс Куентин Дуган от Лондон се упълномощава с настоящето да управлява моторни превозни средства от категория 1а, 1в1 2, 3, 11, 12 и 13 само за времето от 10 декември 1960 до 9 декември 1963 включително“. Отгоре бе номерът на разрешителното (измислен, разбира се) и думите „Лондонски общински съвет“ и „Закон за движението по пътищата, 1960“. После: СВИДЕТЕЛСТВО ЗА ПРАВОУПРАВЛЕНИЕ и „Таксата от 15 шилинга — събрана“. Доколкото Чакала можеше да прецени, това бе превъзходен фалшификат, във всеки случай щеше да му свърши добра работа.

Вторият документ беше просто една френска лична карта на името на Андре Мартен, петдесет и три годишен, роден в Колмар и жител на Париж. Собствената му снимка го състаряваше с двадесет години, косата стоманеносива, подстригана en brosse, той самият надничаше неуверено от ъгълчето на омазаната и оръфана карта — документ на трудов човек.

Третият документ го интересуваше най-много. Снимката там бе малко различна от тази на личната карта, понеже датите на издаване се разминаваха с няколко месеца — те не биха съвпадали напълно, ако документите бяха истински. Документът имаше друга негова снимка, направена почти две седмици по-рано, но ризата изглеждаше по-тъмна, а около лицето му личеше нещо като набола брада. Ефектът бе постигнат чрез изкусно ретуширане, създаващо впечатлението, че това са две отделни снимки на един и същи човек, направени по различно време и с различни дрехи. И в двата случая фалшификаторското майсторство бе на изключително равнище. Чакала вдигна глава и прибра картите в джоба си.

— Много добре — каза той. — Точно каквото исках. Поздравявам ви. Остават петдесет лири за доплащане, струва ми се.

— Така е, мосю. Мерси.

Фалшификаторът чакаше парите. Англичанина извади пачка от десет петфунтови банкноти и му я подаде.

Преди да я пусне обаче, той попита:

— Май имаше още нещо?

Белгиецът направи неуспешен опит да симулира неразбиране:

— Мосю?

— Истинската първа страница от шофьорската книжка, за която казах, че си я искам обратно.

Вече нямаше съмнение, че фалшификаторът разиграва театър. Той повдигна вежди с преувеличена изненада, сякаш едва сега се сеща за това, пусна пачката и се извърна. Направи няколко крачки напред-назад с наведена глава и ръце отзад, като потънал в дълбок размисъл. После се обърна към Чакала:

— Защо не си поприказваме за това парченце хартия, мосю?

— Да?

Тонът на Чакала не издаваше нищо. Равен и безизразен, ако не се брои слабата въпросителна нотка. Лицето също не показваше нищо, а очите бяха като покрити с пелена — втренчени в собствения си цвят.

— Всъщност, мосю, оригиналната страница с вашето истинско име, ако не се лъжа, не е тук. О, моля ви… — Той направи превзет жест, сякаш за да неутрализира тревогата, която Англичанина впрочем не бе проявил. — Тя е на много сигурно място. В личния ми банков сейф, който никой освен мен не може да отвори. Виждате ли, мосю, човек с опасен занаят като моя трябва да взема някои предпазни мерки — приемете го, ако щете, като своеобразна застраховка.

— Какво имате предвид?

— Ами, драги ми господине, надявах се, че бихте преговаряли относно евентуалното прехвърляне на собствеността върху тази хартийка срещу известна сума, надвишаваща донякъде сто и петдесетте лири, споменати в тази стая.

Англичанина въздъхна нечуто, сякаш озадачен от способността на човека да усложнява ненужно собственото си битие. С нищо друго не показа, че предложението на белгиеца го е заинтригувало.

— Какво ще кажете? — попита с престорена стеснителност фалшификаторът. Играеше ролята си така, сякаш я бе репетирал в подробности — заобиколен подход, уж тънки намеци. Всичко това напомняше на Чакала за долнопробен криминален филм.

— Не сте първият изнудвач, когото срещам — каза той. Не като обвинение, а просто произнесена с равен глас констатация. Белгиецът бе скандализиран.

— Но моля ви, мосю! Изнудване? Аз? Това, което предлагам, няма нищо общо, тъй като изнудването е повтарящ се процес. Предлагам ви просто една сделка срещу известна сума. В края на краищата аз държа в сейфа си оригинала на шофьорската книжка, проявените плаки, всички негативи от снимките, които ви направих, както и, боя се… — той изрази с гримаса колко го е страх — една друга снимка, успях да я щракна, докато стояхте под лампата без грим. Сигурен съм, че ако тези документи попаднат в ръцете на британските или френските власти, биха ви създали известни неудобства. Вие очевидно сте човек, свикнал да плаща, за да избягва неудобствата в живота…

— Колко?

— Хиляда лири, мосю…

Англичанина обмисляше предложението, като леко поклащаше глава, сякаш то предизвиква у него слаб, чисто научен интерес.

— При положение, че си върна тези документи, сумата си струва — призна той.

Белгиецът се засмя победоносно:

— Радвам се да чуя това, мосю.

— Отговорът обаче е не — продължи Англичанина, сякаш все още мислеше усилено.

Очите на белгиеца се присвиха.

— Но защо? Не разбирам. Казвате, че си струва да се даде тази сума, за да си ги върнете. Това е почтена сделка. И двамата сме свикнали да сключваме сделки за това, което желаем да получим, и да ни се плаща за него.

— Причините са две — отвърна меко другият. — Първо, нямам никакви доказателства, че оригиналните негативи не са откопирани, така че първото искане да бъде последвано от други. Нито пък съществуват доказателства за това, че не сте предали документите на някой приятел, който при поискване ще реши изведнъж, че те не са вече у него, освен ако и той самият не бъде разубеден с някоя хилядарка.

Белгиецът се отпусна.

— Ако само това ви безпокои, страховете ви са напразни. Първо, в мой интерес е да не доверявам документите на съдружник от страх, че той може да откаже да ми ги върне. И през ум не ми е минавало, че ще се разделите с хиляда лири, без да получите документите. Така че от моя гледна точка е безсмислено да губя контрол над тях. Повтарям — те са в банков сейф.

Що се отнася до възможността за нови искания, и това би било лишено от смисъл. Едно фотокопие на шофьорската книжка не би направило впечатление на британските власти, а дори и да ви хванат с този фалшификат, това би ви причинило някои неприятности, но не дотам, че да оправдаят многократни изплащания на суми за мен. Що се отнася до другите карти, ако френските власти бъдат осведомени, че някакъв англичанин се представя за несъществуващия французин Андре Мартен, те наистина биха могли да ви арестуват, ако влезете в страната под това име. Но ако аз отправя нови искания за пари, за вас би било по-лесно да захвърлите документите и да си намерите друг фалшификатор, който да изготви нов комплект. Тогава вече няма да има защо да се опасявате от разкриване във Франция под името на Андре Мартен, тъй като Мартен ще е престанал да съществува.

— А кое ще ми попречи да сторя това още сега? — попита Англичанина. — След като един нов пълен комплект би ми струвал навярно не повече от още сто и петдесет лири?

Белгиецът разпери ръце с обърнати нагоре длани.

— Залагам на обстоятелството, че спокойствието и елементът време си струват, от ваша гледна точка, парите. Мисля, че тези документи на името на Андре Мартен са ви необходими, както и моето мълчание, поне за определен срок. За изработването на нов комплект отива много време, а и документите няма да са така добри. Тия, с които разполагате, са съвършени. Така че имате нужда от документите и моето мълчание, и то сега, веднага. Ето ви документите. Мълчанието ми струва хиляда лири.

— Щом така поставяте нещата, добре. Но какво ви кара да мислите, че разполагам с хиляда лири, и то тук, в Белгия?

Фалшификаторът се усмихна с разбиране, като човек, комуто са известни отговорите на всички въпроси и който не е обременен от предразсъдъци срещу разкриването им с цел задоволяване капризите на близък приятел.

— Мосю, вие сте английски джентълмен. Това е ясно за всички. Искате обаче да минете за френски работник на средна възраст. Говорите френски свободно и почти без акцент. Именно по тези причини съм избрал Колмар за родно място на Андре Мартен. Елзасците говорят френски с лек акцент като вашия. Минавате през Франция дегизиран като Андре Мартен. Чудесно, гениален ход. Кому би хрумнало да претърсва един старец като Мартен. Така че това, което пренасяте, би трябвало да е ценно. Може би наркотици? Много са на мода сред някои интелектуални среди в днешна Англия. А Марсилия е един от главните снабдителни центрове. Или пък диаманти? Не знам. Във всеки случай бизнесът ви е доходен. Английските лордове не си губят времето с джебчийство по конните състезания. Моля ви, мосю, нека спрем разиграването. Обадете се на приятелите си в Лондон и ги помолете да ви преведат телеграфически хиляда лири в тукашна банка. А утре вечер си разменяме стоките и хоп, вие си тръгвате по пътя. Нали така?

Англичанина кимна няколко пъти, потънал сякаш в печален размисъл върху едно изпълнено с грешки минало. Внезапно вдигна глава и се усмихна мило на белгиеца. Фалшификаторът за първи път го видя да се усмихва и изпита огромно облекчение, че този спокоен англичанин прие нещата така кротко. Е, поувърта известно време в търсене на изход, но то си е в реда на нещата. В крайна сметка всичко мина гладко. Човекът клекна. Белгиецът усети как напрежението го напуска.

— Много добре — каза Англичанина, — печелите. Мога да имам хилядата лири до утре на обяд. Обаче при едно условие.

— Условие ли? — Белгиецът отново застана нащрек.

— Няма да се срещнем тук.

Фалшификаторът бе объркан.

— Нищо му няма на мястото. Спокойно е, тихо…

— Не и от моя гледна точка. Току-що ми съобщихте, че именно тук сте ме снимали тайно. Нямам желание малката ни церемония по размяна на съответните пакети да бъде прекъсната от тихото щракване на фотоапарата от тайно местенце, където предвидливо сте скрили ваш приятел…

Облекчението на белгиеца бе очевидно. Той се изсмя високо:

— Не бива да се страхувате от това, cher ami[9]. Ателието си е мое, никой не идва тук, ако не съм го поканил. Човек трябва да е дискретен, сам разбирате, защото тук се занимавам с някои странични дейности като снимки за туристи. Много върви, но не е работа, дето подхожда за едно студио на Големия площад…

Белгиецът вдигна лявата си ръка, сключи палеца и показалеца, така, че да образуват буквата „О“ и няколко пъти прокара изпънатия показалец на дясната през образувания отвор, за да илюстрира полов акт.

Очите на англичанина премигнаха. Той се усмихна широко, след което прихна в смях. Белгиецът също се засмя на шегата. Англичанинът сграбчи ръцете на своя домакин над лактите и пръстите му се впиха в бицепсите. Държеше здраво белгиеца, чиито ръце продължаваха да изпълняват еротичните си движения. Белгиецът все още се смееше, когато доби усещането, че в интимните му части се е блъснал бърз влак.

Главата клюмна напред, ръцете прекъснаха мимическата си игра и се отпуснаха към премазаните тестиси, от които се бе отлепило коляното на стисналия го в желязна хватка мъж. Смехът премина в писък, гъргорене, задавено от напън за повръщане. Полузагубил съзнание, той се свлече на колене, после направи опит да се катурне напред и настрани, за да легне на пода и да облекчи болката си.

Чакала почти нежно го пусна на пода. След това прекрачи свляклата се фигура и възседна незащитения гръб на белгиеца. Дясната му ръка мина под шията, показа се от другата страна и се вкопчи в левия бицепс. Лявата китка се оказа зад тила на фалшификатора. Последва рязко и жестоко дръпване — назад, нагоре и настрани.

Хрущенето от счупването на гръбначния стълб не бе може би кой знае колко силно, но в тишината на ателието прозвуча като пистолетен изстрел. Тялото на фалшификатора се сгърчи за последен път и се отпусна безжизнено като парцалена кукла. Чакала поддържа още миг, след което остави трупа да падне ничком на пода. Мъртвото лице се извърна встрани, ръцете между бедрата още притискаха интимните части, полупрехапаният език леко се подаваше през зъбите, отворените очи се взираха в избледнелите шарки на линолеума.

Англичанина бързо прекоси помещението, за да се увери, че завесите са добре притворени, после се върна при трупа. Обърна го и с потупване откри ключовете в левия джоб на панталоните. В отдалечения край на ателието имаше голям сандък за реквизит и гримове. Четвъртият ключ, който изпробва, отвори капака и гостът прекара десет минути в изпразване на съдържанието, което трупаше на безформени купчини по пода.

Когато сандъкът бе изпразнен, той вдигна тялото на фалшификатора под мишниците и го замъкна до него. Влезе доста лесно, отпуснатите крайници се сгъваха, за да попълнят четвъртитите контури. След няколко часа щеше да настъпи трупното вкочаняване и щеше да замрази тялото в новозаетото положение на дъното на сандъка. Чакала започна да връща обратно извадените вещи. Перуки, дамско бельо и всякакви меки предмети запълниха пространствата между крайниците. Отгоре наслага няколкото палитри грим и туби с крем. Най-накрая напъха цялата неразбория от кутийки с кремове, два пеньоара, един-два пуловера и джинси, домашен халат и няколко чифта мрежести дамски чорапи. Всичко това покри трупа и запълни сандъка догоре. Необходимо бе леко усилие, за да се притвори капакът, но след това езичето влезе на своето място и катинарът бе заключен.

По време на операцията Чакала улавяше предметите с ръка, обвита в парче плат от сандъка. Сега използува носната си кърпа, за да избърше катинара и цялата външна повърхност на сандъка, прибра пачката от по пет лири, която още лежеше върху масата, изтри самата маса и я върна на мястото й край стената, където беше при пристигането му. Накрая загаси светлините, настани се в един от наредените край стената столове и се залови да чака вечерния мрак. След няколко минути измъкна кутия цигари, прибра оставащите десет в един от страничните джобове на сакото си, запали една, като за пепелник използваше празната кутия, и накрая внимателно прибра в нея допушения фас.

Не си правеше илюзии, че изчезването на фалшификатора ще остане завинаги незабелязано, но смяташе, че вероятно човек като него напуска от време на време града или му се налага да изчезва. Ако някой негов приятел споменеше, че внезапно е спрял да посещава любимите си места или заведения, това вероятно щеше да бъде обяснено с подобно наложително изчезване от града. След известно време щеше да започне издирване, преди всичко сред лицата, свързани с фалшификаторския или порно-бизнеса. Някои от тях може да знаят за ателието и да го посетят, но повечето щяха да бъдат респектирани от заключената врата. Всеки проникнал вътре щеше да се изправи пред необходимостта да претърси помещението, да разбие катинара и да изпразни сандъка, преди да открие трупа.

Ако това стореше човек от подземния свят, щеше да сметне, че фалшификаторът е станал жертва на някой гангстерски шеф, и вероятно не би съобщил на полицията, мислеше си посетителят. Никой клиент, интересуващ се само от порнография, не би си дал труда да скрие така внимателно трупа, ако е убил в състояние на афект. В края на краищата полицията трябваше да научи. Без съмнение тогава щеше да бъде публикувана снимка и може би барманът щеше да си спомни излизането на фалшификатора от неговото заведение на първи август вечерта в компанията на висок рус мъж с кариран костюм и тъмни очила.

Твърде малко вероятно бе обаче някой да прегледа през идващите месеци банковия сейф на мъртвия, дори да бе нает под собственото му име. Самият Чакал не бе разменил и дума с бармана, а пиенето бе поръчал на келнера преди цели две седмици. Този келнер би следвало да притежава феноменална памет, за да си спомни леката следа от чужд акцент при поръчването на две бири. Полицията щеше да предприеме съвсем повърхностно издирване на висок рус мъж, но дори ако следствието стигнеше до Александър Дуган, на белгийската полиция все пак щеше да й предстои дълъг път, докато се добере до Чакала. Равносметката показваше, че разполага най-малко с един месец, което беше предостатъчно. Убийството на фалшификатора бе съвършено механично действие, както смазването на хлебарка. Чакала се поотпусна, изпуши още една цигара и надникна навън. Беше девет и половина и над тясната улица се бе спуснал дълбок мрак. Излезе безшумно от ателието и заключи след себе си. Не срещна никого, докато си вървеше кротко по уличката.

След около километър пусна ключовете, които можеха да принадлежат на всеки, през голяма решетка в паважа и ги чу да плясват няколко стъпки по-долу във водите на течащия под улицата канал. В хотела се върна навреме за една късна вечеря.

Следващия ден, петък, прекара в пазаруване из един от работническите квартали на Брюксел. От специализиран магазин за къмпинг закупи чифт туристически обувки, дълги вълнени чорапи, панталони от груб плат, карирана вълнена риза и раница. Сред останалите му покупки имаше няколко листа тънка пореста гума, пазарска мрежа, кълбо канап, ловджийски нож, две четчици за рисуване, кутийка розова боя и друга с кафява. Понечи да купи голям зеленокор пъпеш от една сергия, но се отказа, защото вероятно щеше да се скапе през уикенда.

Върна се в хотела и използува новата си шофьорска книжка, вече отговаряща на паспорта с името Александър Дуган, за да си наеме кола за следващата сутрин и накара главния администратор да му запази единична стая с душ или баня за уикенда в някой от крайморските курорти. Въпреки оскъдните възможности през августовския връх на сезона, чиновникът съумя да намери стая в малък хотел над живописното рибарско пристанище Зеебруге и му пожела приятно прекарване край морето.

[1] Господине, ако обичате… (ит.) — Б.пр. ↑

[2] Има едно писмо, господине. За някой си господин Ковалски… Не познавам този господин… Но явно е французин… (ит.) — Б.пр. ↑

[3] Добре. Ще попитам. (фр.) — Б.пр. ↑

[4] А, да, да попитате. Моля, господине. Много благодаря. (ит.) — Б.пр. ↑

[5] Малко човече (фр.). — Б.пр. ↑

[6] Старото пристанище (фр.). — Б.пр. ↑

[7] Мръсница (фр.). — Б.пр. ↑

[8] Планинска верига, минаваща през Белгия, Франция и Люксембург. — Б.пр. ↑

[9] Драги приятелю (фр.). — Б.пр. ↑

7.

Докато Чакала пазаруваше в Брюксел, Виктор Ковалски се бореше в Централната поща на Рим със сложнотиите на международната телефонна информация.

Тъй като не говореше италиански, той потърси съдействието на чиновниците от гишетата и най-накрая един от тях призна, че говори малко френски. Ковалски му обясни с усилия, че желае да се обади на един човек в Марсилия, Франция, но не му знае номера.

Да, знаел името и адреса. Името бе Гжибовски. Италианецът се обърка и накара Ковалски да напише името. Ковалски го стори, но италианецът не повярва, че подобно име може да съществува, и го съобщи в международната централа като Грибовски, убеден, че Ковалски погрешно е написал „ж“ вместо „и“. В марсилския телефонен указател няма име Йозеф Грибовски, уведоми телефонистът своя колега в Рим. Чиновникът се извърна към Ковалски и му каза, че няма такъв човек.

По една чиста случайност, понеже бе съвестен служител, готов да услужи на чужденеца, чиновникът все пак каза името по букви, колкото да докаже, че правилно го е схванал.

— Il n’existe pas, Monsieur. Voyons… ge, er, e…[1]

— Non, ge, er, zed[2] — прекъсна го Ковалски.

Чиновникът изглеждаше озадачен:

— Excusez-moi, Monsieur. Ge, er, zed??? Ge, er, zed, ygrec, be?[3]

— Oui — настоя Ковалски, — GRZYBOWSKI.

Италианецът сви рамене и отново се свърза с централата.

— Дайте ми международна информация, ако обичате.

След десет минути Ковалски разполагаше с номера на Жожо, а след още половин час получи връзка. От другия край на линията гласът на бившия легионер идваше със смущения и той сякаш с неохота потвърди лошите новини от писмото на Ковач. Да, той се радва, че Ковалски се е обадил. Сам той се мъчел от три месеца да го открие.

За нещастие, да, вярно било за болестта на малката Силви. Тя постоянно губела сили и тегло и когато най-подир диагнозата била поставена, вече трябвало да я сложат на легло. Била в съседната стая на апартамента, от който говорел Жожо. Не, не е старият апартамент. Взели си по-голям и по-хубав. Какво? Адреса? Жожо бавно го продиктува, докато Ковалски бавно го записваше, с език между свитите устни.

— Колко време й дават? — ревна той в слушалката.

Жожо проумя казаното едва на четвъртия път. Последва дълга пауза.

— Ало, ало! — извика Ковалски, като не чу отговор на въпроса си. Най-сетне гласът на Жожо долетя отново.

— Една седмица, може би две или три — каза той.

Ковалски погледна слушалката в ръката си с невярващи очи. Без да каже дума, той я окачи на куката и се измъкна невиждащ от кабината. След като плати за разговора, прибра пощата, заключи плътно около китката си веригата на стоманеното куфарче и се върна в хотела. За първи път от толкова години мислите му се гонеха хаотично, а нямаше към кого да се обърне за нареждания как да разреши всичко със сила.

В своя апартамент в Марсилия, същия, в който винаги си бе живял, и Жожо остави слушалката, след като разбра, че Ковалски е прекъснал. Извърна се към двамата мъже от Оперативното управление, които си бяха по местата, всеки стиснал в ръка своя „Колт“ 45. Единият насочен към Жожо, а другият към неговата жена, седнала с пепелявосиво лице на ръба на канапето.

— Копелета мръсни! — промълви Жожо с омраза. — Говна.

— Ще дойде ли? — попита единият.

— Не каза. Просто прекъсна — отвърна полякът.

Черните безизразни очи на корсиканеца бяха приковани в него.

— Трябва да дойде. Такава е заповедта.

— Ами вие ме чухте. Казах, каквото искахте. Трябва да беше поразен. Просто затвори. Какво можех да направя?

— По-добре ще е да дойде. Заради теб, Жожо — повтори корсиканецът.

— Ще дойде — промълви примирено Жожо. — Ако може, ще дойде. Заради момиченцето.

— Добре. В такъв случай ти си свърши работата.

— Тогава измитайте се оттука — извика Жожо. — Оставете ни на мира.

Корсиканецът се изправи, все още с оръжието в ръка. Другият остана да седи, загледан в жената.

— Тръгваме — каза корсиканецът, — но вие двамата идвате с нас. Не можем да ви оставим да дрънкате насам-натам или пък да звъните в Рим.

— Къде ще ни водите?

— На малка почивка. Хубав, приятен хотел в планината. Много слънце и чист въздух. Ще ти подейства добре, Жожо.

— За колко време? — попита унило полякът.

— За колкото трябва.

Полякът погледна през прозореца към плетеницата от улички и редици рибарски сергии, сгушени зад сякаш слязлата от пощенска картичка арка на Старото пристанище.

— Сега е разгарът на туристическия сезон. По това време влаковете са претъпкани. През август печелим повече, отколкото за цялата зима. Това направо ще ни разори и няколко години няма да можем да се съвземем.

Корсиканецът се изсмя, сякаш тази мисъл твърде много го забавлява.

— Трябва да го приемеш по-скоро като печалба, Жожо. Все пак става дума за Франция, втората ти родина.

Полякът се завъртя.

— Пукната пара не давам за политиката. Хич не ми пука кой е на власт и коя партия иска да опропасти всичко. Обаче познавам хората като теб. Цял живот си имам работа с такива. Бихте служили на Хитлер, или на Мусолини, или на ОАС, стига да ви изнася. Или на когото и да било. Режимите могат да се сменят, но копелдаците като теб не се променят.

Докато крещеше, Жожо куцукаше към мъжа с пистолета, чийто чип нос не се отмести и на милиметър.

— Жожо — изкрещя жената от канапето, — Jojo, je t’en prie. Laisse-le.[4]

Полякът спря и погледна към жена си, сякаш забравил, че тя е там. Огледа стаята и хората в нея, един по един. Всички го гледаха — жената умолително, а двамата главорези от Тайната служба безразлично. Бяха свикнали на обиди, които не можеха да повлияят на неизбежното. Старшият от двамата кимна към спалнята.

— Стягай багажа. Първо ти, после жената.

— Ами Силви? Ще се върне от училище в четири. Няма кой да я посрещне — обади се жената.

Корсиканецът продължаваше да гледа мъжа й.

— Ще я вземем пътьом от училището. Всичко е подготвено. На директорката е казано, че баба й умира, и цялото семейство е извикано край смъртния одър. Пълна дискретност. А сега хайде.

Жожо сви рамене, хвърли още един поглед към жена си и влезе да се стяга в спалнята, последван от корсиканеца. Жената продължи да извива в ръце носната си кърпичка. След малко вдигна поглед към втория агент, седнал в другия край на канапето. Той бе гасконец, по-млад от корсиканеца.

— Какво… какво ще му сторят?

— На Ковалски ли?

— На Виктор.

— Неколцина господа искат да поговорят с него. Това е всичко.

След час цялото семейство седеше отзад в голям ситроен. Двамата агенти бяха отпред, забързани към един много уединен хотел във високите части на Веркор.[5]

През уикенда Чакала бе на крайбрежието. Купи си бански костюм и прекара съботата под слънчевите лъчи на плажа на Зеебруге, изкъпа се няколко пъти в Северно море, шля се из малкото пристанищно градче и край пристана, където британски моряци и войници някога се бяха сражавали и умирали в кървавия хаос на куршумите. Ако ги бе попитал, може би някой от насядалите край водата и пуснали въдици за морски костур старци, с мустаци като на моржове, щяха да си спомнят времето отпреди четиридесет и шест години, но той не го стори. Днес англичаните бяха представени от няколко семейства, пръснати по плажа, радващи се на слънцето и загледани към своите играещи в прибоя деца.

В неделя събра багажа си и подкара бавно през фламандския пейзаж и по тесните улички на Гент и Бруге[6]. Обядва с неповторимите стекове, приготвени над истински огън в ресторант „Сифон“ в Дам, и към средата на следобеда обърна колата към Брюксел. Преди да си легне, поръча ранно събуждане със закуска в леглото и пакет храна за обяд, като обясни, че иска на другия ден да отиде в Ардените, за да посети гроба на по-големия си брат, загинал при последната офанзива на германците срещу съюзническите сили в края на 1944 година. Администраторът бе самата услужливост. Обеща, че на всяка цена ще го събудят за поклонничеството.

Римският уикенд на Виктор Ковалски премина далеч по-неспокойно. Той се явяваше редовно и навреме за дежурствата си било на площадката на осмия етаж, било нощем на покрива. Спеше малко, повечето свободно от дежурства време прекарваше изтегнат върху леглото си на осмия етаж, пушеше и отпиваше от стипчивото червено вино, което доставяха в големи бутилки за осемте бивши легионери от охраната. Киселото италианско расо, мислеше си Ковалски, не може да се сравнява с алжирския пинар, който се плискаше в канчето на всеки легионер, но все пак бе за предпочитане пред нищо.

Обикновено на Ковалски му трябваше много време да решава въпроси, за които нямаше заповед отгоре, нито пък правилници, въз основа на които сам да се ориентира. И все пак до понеделник сутринта той бе стигнал до своето решение.

Нямаше да отсъства дълго — един, най-много два дни, ако самолетните връзки се окажат неподходящи. Във всеки случай това бе нещо, което трябваше да стори. По-късно щеше да обясни на шефа. Сигурен бе, че шефът ще разбере, макар че щеше страшно да се разсърди. Мина му през ума да съобщи на подполковника за своя проблем и да поиска четиридесет и осем часа отпуск. Но беше убеден, че подполковникът, макар и добър командир, който помагаше на хората си в беда, щеше да му забрани да замине. Нямаше да разбере за Силви, а Ковалски знаеше, че не може да му обясни. Той нищо не можеше да обяснява с думи. Надигна се с тежка въздишка за дежурството в понеделник сутринта. Дълбоко го безпокоеше мисълта, че за първи път в живота си на легионер щеше да извърши самоотлъчка.

Чакала стана по същото време и извърши педантичните си приготовления. Най-напред се изкъпа и избръсна, а след това се справи с превъзходната закуска, оставена върху поднос край леглото му. Измъкна куфарчето от гардероба и внимателно опакова всяка част от съдържанието му в пореста гума, след което завърза пакетите с канап. Подреди ги на дъното на раницата си. Отгоре им сложи кутийките с боя, четчиците, грубите панталони и карираната риза, чорапите и туристическите обувки. Пазарската мрежа се побра в единия външен джоб на раницата, а кутийката с патрони — в другия.

Облече една от обичайните си ризи на райета, модерни през 1963 година, лек гълъбовосив костюм вместо камгарното каре, което носеше обикновено, чифт леки обувки от черна кожа на фирмата „Гучи“. Бродирана връзка от черна коприна допълни тоалета. Вдигна раницата с една ръка и слезе при колата, оставена на хотелския паркинг. Заключи товара си в багажника. Върнал се във фоайето, Чакала получи пакетирания обяд, кимна в отговор на отправеното от администратора пожелание за bon voyage[7] и към девет часа вече се носеше извън Брюксел по старата магистрала за Намюр. Равнинната околност вече се грееше на горещите слънчеви лъчи — предвестници на настъпващ жарък ден. Пътната карта го осведоми, че до Бастон има осемдесет и един километра, към които той прибави още няколко за откриване на закътано местенце в гористите хълмове южно от градчето. Прецени, че ще се справи лесно с пътя до пладне, и подгони симката по следващия прав и равен участък през Валонската долина.

Преди слънцето да достигне зенита, беше отминал Намюр и Марш, като следваше пътните знаци, според които до Бастон не оставаха много километри. След като премина през градчето, разорано до основи през зимата на 1944 година от танковете „Тигър“ на Хасо фон Мантойфел, Чакала пое по хълмовете южно от града. Гората ставаше все по-гъста, виещият се път все по-често биваше засенчван от вековни буки и брястове и все по-рядко през дърветата се прокрадваше самотен слънчев лъч.

На осем километра извън града забеляза тесен коловоз, навлизащ в гората. Пое по него и след още около километър и половина попадна на друго тясно отклонение. Вкара колата няколко метра навътре и я скри сред ниски шубраци. Изчака известно време в сенчестата горска прохлада, запалил цигара и заслушан в пукането на охлаждащия се блок на двигателя, шепота на вятъра във върхарите и далечното гугукане.

Слезе бавно от колата, отключи багажника и остави раницата върху капака. Една по една смени дрехите си, сгъна безупречния гълъбовосив костюм върху задната седалка на симката и нахлузи грубите панталони. Беше достатъчно топло, за да няма нужда от сако, и той само смени затворената риза и вратовръзка с карираната рубашка, каквито носят дървосекачите. Най-накрая леките и скъпи градски обувки отстъпиха място на туристическите боти и вълнените чорапи, в които напъха маншетите на панталона.

Една по една отви съставните части на пушката и ги сглоби парче по парче. Заглушителя сложи в единия джоб на панталона, а оптическия прицел в другия. В левия джоб на ризата изсипа двадесетина патрона от кутийката, а единствения експлодиращ, все още увит в меката хартийка, пусна в десния.

Когато цялата пушка бе сглобена, той я положи върху капака и отиде отново до багажника, откъдето измъкна купеното предната вечер от една сергия на брюкселския пазар. Преди да се върне в хотела, го остави за през нощта в багажника. Беше зеленокор пъпеш. Заключи багажника, пусна пъпеша в празната раница заедно с боите, четките и един ловджийски нож, заключи колата и навлезе в гората. Тъкмо преваляше пладне.

След десет минути откри дълго и тясно открито пространство — поляна, от чийто край имаше ясна видимост на около сто и петдесет метра. Подпря пушката на едно дърво и след като отброи сто и петдесет крачки, потърси друго, откъдето да се вижда оставеното оръжие. Изсипа съдържанието на раницата на земята, отвори капачките на двете кутийки с боя и се залови за пъпеша. Горната и долната му част бяха бързо оцветени в кафяво. Средата стана розова. Докато и двата цвята не бяха още засъхнали, грубо очерта с показалец очи, нос, мустаци и уста.

Като заби ножа в горната част на пъпеша, за да не размаже с пръсти боята, Чакала много внимателно го пусна в пазарската мрежа. Тънките корди и едрата мрежа не можеха да прикрият очертанията нито на самия пъпеш, нито на нарисуваното върху него.

Най-накрая заби със сила ножа в ствола на дървото на около два метра височина и окачи през чирените му дръжките на мрежата. Кафяво-розовият пъпеш висеше на фона на зелената кора на дървото като гротескна отрязана човешка глава. Чакала отстъпи и разгледа резултата на своя труд. От сто и петдесет метра разстояние вършеше работа.

Затвори двете кутийки боя и ги запокити далеч в гората, където те изчезнаха шумно в шубраците. Четчиците забучи в покритата с мъх земя колкото можа надълбоко, а после ги затъпка с крак, докато и те изчезнаха от поглед. Взе раницата и се върна при пушката.

Заглушителят бе завит с лекота докрай в горната част на ствола. Оптическият прицел пасна точно. Чакала изтегли затвора и вкара първия заряд в патронника. Примижа в окуляра и потърси своята цел, виснала в другия край на поляната. Когато я съзря, остана изненадан от това колко бе голяма и ясно очертана. Ако това бе глава на жив човек, щеше да изглежда, че е на не повече от тридесетина метра. Различаваше пресичащите се корди на мрежата и дори следите от собствения си пръст, маркирал основните черти на лицето.

Измени малко положението на тялото си, облегна се на едно дърво, за да улесни прицелването, и отново примижа. Двете кръстосани нишки в тръбата като че не бяха съвсем в центъра и той напипа с дясната ръка двете болтчета, с чието завъртане докара кръстчето в самия център. Доволен от стореното, се прицели в средата на пъпеша и стреля.

Откатът бе по-слаб от очаквания, а приглушеното „пуф“ на заглушителя надали би се чуло в някоя тиха улица. С пушка под мишница, прекоси поляната и разгледа пъпеша. Куршумът бе одраскал кората на плода в горния десен край, беше скъсал част от мрежата и се бе забил в дървото. Чакала се върна на мястото си и стреля още веднъж, като се прицели точно както първия път.

Резултатът бе същият — с по-малко от сантиметър разлика. Даде общо четири изстрела, без да пипа болтчетата за настройване на прицела, докато се убеди, че стреля точно, но оптиката го насочва високо и малко вдясно. Чак тогава използва болтчетата.

Следващият изстрел попадна ниско и вляво. За да е напълно сигурен, отново прекоси поляната и разгледа оставеното от куршума входно отверстие. То се намираше в левия ъгъл на нарисуваната върху главата уста.

Стреля още три пъти при същото положение на прицела и куршумите попаднаха в същия участък. Накрая върна настройката на косъм.

Деветият куршум попадна точно в челото, където го бе насочил. За трети път отиде до целта и като извади от джоба си парче тебешир, очерта с него поразените от куршуми участъци — дясно горе, в левия ъгъл на устата и точното попадение в средата на челото.

Оттук насетне Чакала порази едно след друго двете очи, горния край на носа, горната устна и брадичката.

След това обърна целта в профил и насочи последните шест куршума към слепоочието, входа на ушния канал, бузата, челюстта и черепа, като само в един случай допусна леко отклонение.

Доволен от оръжието, той беляза положението на двете болтчета за настройване на прицела и като извади от джоба си шишенце с лепило, поля с гъстата течност главичките на двете болтчета и бакелитовата повърхност на скалите около тях. След половин час и две цигари лепилото се бе втвърдило, така че прицелът на това конкретно оръжие бе прецизно фиксиран за неговото зрение и за сто и тридесет метра разстояние.

Извади от другия джоб на ризата експлодиращия патрон, разви го и го пъхна в патронника на пушката. Прицели се особено внимателно в средата на пъпеша и стреля.

Докато последната струйка синкав дим се виеше от отвора на заглушителя, Чакала подпря оръжието о дървото и пое през поляната към провесената пазарска мрежа. Тя висеше отпусната и почти празна пред изранения ствол на дървото. Пъпешът, погълнал двадесет оловни куршума, без да стане на парчета, се бе разпаднал. Части от него бяха изхвърлени през дупките на мрежата и лежаха пръснати по тревата. Семчици и сок се стичаха по кората на дървото. Останалите парчета от месото на плода бяха размесени в дъното на мрежата, която висеше от ловджийския нож като сбръчкан скротум.

Чакала откачи мрежата и я захвърли в близките храсти. Мишената се бе превърнала в каша. Измъкна с разклащане ножа от дървото и го прибра в канията му. Отдалечи се от дървото, прибра си пушката и се върна при колата.

Там всяка част бе внимателно повита в пелените от пореста гума и прибрана в раницата заедно с обувките, чорапите, ризата и панталоните. Облече си отново градските дрехи, заключи раницата в багажника и спокойно изяде приготвените за обяд сандвичи.

Като свърши, излезе на коловоза, подкара към главния път и зави наляво за Бастон, Марш, Намюр и Брюксел. Прибра се в хотела малко след шест и след като качи раницата в стаята, слезе да уреди с администратора сметката за колата. Преди да се изкъпе за вечеря, прекара един час във внимателно почистване на всички части на оръжието и смазване на неговите движещи се части. Прибра ги в куфарчето, а него заключи в гардероба. По-късно вечерта раницата, канапът и няколко листа пореста гума бяха хвърлени в боклукджийския контейнер на някаква фирма, а двадесет и една гилзи потънаха в общинския канал.

В същото понеделнишко утро на пети август Виктор Ковалски се намираше отново в Централната поща на Рим и търсеше помощта на някой, който знае френски. Този път искаше да се свърже с информационната служба на АЛИТАЛИЯ и да научи часовете на полетите до и от Марсилия през текущата седмица. Разбра, че е пропуснал възможността за този ден, тъй като машината излиташе от Фиумичино след час и нямаше време да я хване. Следващият пряк полет бе в сряда. Не, нямаше други компании, които да извършват преки полети от Рим до Марсилия. Имаше комбинирани полети. Интересува ли се сеньор от подобна възможност? Не? Полет в сряда? Разбира се. Излитане в единадесет и петнадесет предобед и кацане на марсилското летище Маринян малко след пладне. Едно място? Само отиване или и връщане? Разбира се, а името? Ковалски съобщи имената от документите, които имаше в джоба си. След премахването на паспортните формалности в рамките на Европейската общност националната лична карта бе достатъчна.

Помолен бе да се яви на гишето на АЛИТАЛИЯ във Фиумичино един час преди излитането в сряда. Когато служителят от другия край на линията остави слушалката, Ковалски взе очакващите го писма, заключи ги в куфарчето си и напусна сградата, за да се прибере в хотела пеша.

На следващата сутрин Чакала се срещна за последен път с г-н Гоосенс. Позвъни по време на закуската и Оръжейника го извести, че със задоволство може да съобщи привършването на работата. Ще обича ли мосю Дуган да намине в 11 часа предобед? И нека донесе, моля, необходимото за окончателна проба.

Пак пристигна половин час по-рано, прибрал малкото дипломатическо куфарче в един най-обикновен куфар, който купи същата сутрин от магазин за употребявани вещи. Половин час наблюдава улицата на Оръжейника, преди да доближи накрая спокойно входната врата. Когато г-н Гоосенс го посрещна, той без колебание влезе в кабинета. Гоосенс влезе при него, след като заключи входната врата и затвори след себе си вратата на кабинета.

— Има ли други проблеми? — попита Англичанина.

— Не, този път мисля, че всичко е наред.

Белгиецът измъкна иззад бюрото си няколко рула зебло и ги положи отгоре. Като ги разгъна, нареди една до друга няколко стоманени тръбички, полирани така, че приличаха на алуминиеви. Когато остави и последната, протегна ръка за куфарчето с частите на пушката. Чакала му го подаде.

Една по една Оръжейника пъхаше частите в тръбичките. Всички пасваха точно.

— Как мина тренировката? — попита белгиецът, докато работеше.

— Твърде задоволително.

Като пое оптическия прицел, Гоосенс забеляза, че настройващите болтчета са закрепени с лепило за пластмаса.

— Съжалявам, че калибриращите болтчета трябваше да станат толкова малки — каза той. — По-добре е да се изработят по-точни маркировки, но размерът на главите на оригиналните болтове обърка нещата. Трябваше да използвам тези малки болтчета без глави. В противен случай прицелът не би се поместил в тази тръба. — Пъхна прицела в предназначената за него стоманена тръба и той пасна точно както и останалите части. Когато и последната от петте части изчезна от погледа, той взе мъничката стоманена игла, представляваща спусъка, и останалите пет експлодиращи патрона.

— Тези тук трябваше да поместя другаде — обясни домакинът.

Взе тапицирания с черна кожа приклад на пушката и показа на клиента къде е прорязан с бръснач. Пъхна спусъка в меката част под кожата и залепи прореза с черна изолационна лентичка. Изглеждаше съвсем нормално. Белгиецът извади от чекмеджето на бюрото си гумено цилиндърче с диаметър около четири и височина пет сантиметра.

От центъра на окръжната му основа стърчеше стоманено стъбло с резба.

— Това се слага на края на последната тръба — обясни белгиецът.

Около стъблото в гумата бяха пробити пет отвора. Той пъхна внимателно по един патрон във всеки от тях, така че останаха да се виждат само бронзовите капсули.

— Като се монтира гумата, патроните остават напълно невидими, а самата гума създава впечатление за правдоподобност — продължи Гоосенс. Англичанина остана безмълвен. — Какво мислите? — попита белгиецът с известна тревога в гласа.

Без да каже дума, Англичанина пое тръбите и ги разгледа една по една. Разтръска ги, но отвътре не се чу никакъв звук, тъй като вътрешните стени бяха облечени в два пласта бледосиво сукно, което поглъщаше както удари, така и шум. Най-дългата тръба бе петдесет сантиметра — тя съдържаше цевта и патронника на пушката. Останалите бяха по около тридесет сантиметра и съдържаха двата ствола на приклада — горен и долен, заглушителя и оптическия прицел. Петата — на приклада, със спусъка в нейната тапицировка, остана отделно, както и гуменият цилиндър с патроните. От ловната пушка, да не говорим за оръжието на професионалния убиец, нямаше и помен.

— Превъзходно — каза Чакала, като кимна бавно. — Точно каквото исках.

Белгиецът бе доволен. Като специалист в своята област, той ценеше похвалите, а знаеше, че клиентът отсреща е също сред първите в своя занаят.

Чакала взе стоманените тръби с частите от пушката вътре, внимателно зави всяка в зеблото и ги постави в куфара. Когато петте тръби, петата и гуменият цилиндър бяха увити и прибрани, той затвори куфара и подаде на Оръжейника дипломатическото куфарче с направените по мярка отделения.

— Това повече няма да ми трябва. Оръжието ще остане, където е сега, до момента, когато ми се удаде случай да го използвам. — Извади останалите двеста лири, които дължеше на белгиеца, от вътрешния си джоб и ги сложи върху масата. — Мисля, че деловите ни отношения приключиха, г-н Гоосенс.

Белгиецът прибра парите.

— Да, мосю, освен ако се сетите за още нещо, с което да ви бъда полезен.

— Само едно — отвърна англичанинът. — Помнете малката проповед върху мъдростта на мълчанието, която ви прочетох преди две седмици.

— Не съм я забравил, мосю — тихо отвърна белгиецът.

Отново се уплаши. Дали неговият наемен убиец с тих глас няма да реши да го пречука ей сега, та да си осигури мълчанието му? Положително не. Разследването на такова убийство би довело до знанието на полицията посещенията, направени от високия англичанин в тази къща дълго преди изобщо да му се удаде възможност да използува оръжието, което носеше сега в куфара. Англичанина сякаш четеше мислите му. Той бегло се усмихна.

— Няма от какво да се безпокоите. Нямам намерение да ви причиня зло. Освен това допускам, че човек с вашата интелигентност е взел определени мерки в случай, че бъде убит от свой клиент. Може би след час се очаква телефонен разговор? Някой приятел ще дойде и открие трупа, в случай че не успее да се свърже по телефона. Писмо, оставено при някой адвокат, което да бъде отворено в случай на смърт. За мен ликвидирането ви би създало повече проблеми от ония, които би разрешило.

Г-н Гоосенс се слиса. Той наистина имаше депозирано писмо при един адвокат, което винаги стоеше там и следваше да се отвори в случай на неговата смърт. То насочваше полицията към един точно определен камък в градинката зад къщата. Под камъка се намираше кутия, съдържаща списъка на всички, чието посещение за деня се очакваше. Този списък се сменяше всеки ден. За този ден бележката описваше единствения очакван посетител като висок англичанин с външност на заможен човек, представящ се с името Дуган. Това бе просто начин за презастраховка.

Англичанина го наблюдаваше спокойно.

— Така си и мислех — каза той. — Взели сте достатъчно мерки. И все пак аз ще ви убия на всяка цена, ако споменете пред когото и да било, без изключение, посещенията ми тук или покупката ми. Що се отнася до вас, в момента, в който напусна тази къща, аз преставам да съществувам.

— Това ми е напълно ясно, мосю. Така постъпвам с всички клиенти. Бих казал, че и от тях очаквам подобна дискретност. Ето защо серийният номер на пушката в ръцете ви бе заличен от цевта с помощта на киселина. Аз също трябва да се пазя.

Англичанина се усмихна отново.

— В такъв случай добре се разбираме. Пожелавам, ви приятен ден, мосю Гоосенс.

Минута по-късно вратата се затвори зад гърба му и белгиецът, който знаеше толкова много за оръжия и убийци, но така малко за Чакала, въздъхна с облекчение и се оттегли в своя кабинет да преброи парите.

Чакала не искаше да бъде видян от персонала на хотела с евтин куфар в ръка, затова, макар да бе закъснял за обяд, взе едно такси за Централна гара и остави куфара на гардероб. Разписката пъхна във вътрешното отделение на тънкия си портфейл от гущерова кожа.

Обядва хубаво и скъпо в „Син“, за да ознаменува края на фазата „планиране и подготовка“ във Франция и Белгия, после се върна в „Амиго“ да си плати сметката. Тръгна си, както пристигна: в изящно скроен кариран костюм, извити тъмни очила и два куфара „Вюитон“[8], следващи го в ръцете на портиера към очакващото такси. Бе обеднял с хиляда и шестстотин лири, но пушката лежеше на безопасно място в един неугледен куфар в багажния гардероб на гарата, а три изкусно фалшифицирани карти бяха скътани в един от вътрешните джобове на костюма му.

Самолетът излетя от Брюксел за Лондон малко след четири часа и макар на лондонското летище да прегледаха единия му куфар отгоре-отгоре, не намериха нищо и към седем часа той вече бе под душа в собственото си жилище, преди да излезе за вечеря в Уест Енд[9].

[1] Човек с такова име не съществува, господине. Дайте да видим… г, р, и… (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Не, г, р, ж. (фр.) — Б.пр. ↑

[3] Извинете, господине: г, р, ж, и, б ли? (фр.) ↑

[4] Жожо, умолявам те. Остави го. (фр.) — Б.пр. ↑

[5] Планински масив във Франция. — Б.пр. ↑

[6] Живописни градове в Белгия. — Б.пр. ↑

[7] На добър път (фр.). — Б.пр. ↑

[8] Известна френска фирма за чанти и куфари. — Б.пр. ↑

[9] Богаташки квартал, разположен в западната част на Лондон. — Б.пр. ↑

8.

За нещастие на Ковалски в сряда сутринта нямаше телефонни разговори за провеждане от пощата. Ако бе имало, той щеше да изпусне самолета си. Кореспонденцията очакваше г-н Поатие на мястото си. Той получи петте плика, заключи ги в стоманения контейнер на края на веригата и забързано се отправи към хотела. Към девет и половина подполковник Роден го освободи и той можеше да отиде да спи в стаята си. Следващата му смяна като постови беше от седем часа същата вечер на покрива.

Ковалски се забави в стаята само колкото да вземе своя „Колт“ 45 (Роден никога не би му позволил да го носи на улицата) и да го пъхне в кобура под мишницата. Ако носеше сако по мярка, издутината от оръжието и кобура щеше да личи от сто метра, но неговите костюми бяха скроени толкова зле, колкото можеше да го стори само най-бездарният шивач, и въпреки гигантските му размери те му висяха като торби. Взе ролката лейкопласт и баретата, купени предния ден, и ги натъпка в сакото, пъхна в джоба си и свитък лири и франкове, спестяванията му за изтеклите шест месеца, и затвори вратата зад гърба си.

Дежурният пазач при бюрото на площадката вдигна поглед към него.

— Сега пък искат да се обаждам по телефона — каза Ковалски, като посочи с палец нагоре към деветия етаж. Пазачът не каза нищо, само го гледаше, докато пристигна асансьорът и той влезе вътре. След няколко секунди бе на улицата, където нахлузи големите тъмни очила.

В кафенето отсреща един човек, с брой „Оджи“ в ръце, наклони списанието и внимателно загледа Ковалски през непроницаемите тъмни очила, докато полякът се оглеждаше за такси. Като не можа да намери, закрачи към ъгъла Мъжът със списанието излезе от терасата пред кафенето и отиде до бордюра. Един малък фиат се отдели от редицата коли, паркирани по-долу на същата улица, и спря до него. Той се качи и фиатът запълзя след Ковалски със скоростта на пешеходец.

На ъгъла Ковалски спря минаващо такси и му махна.

— Фиумичино — каза на шофьора.

На летището човекът от SDECE го проследи незабелязано, докато Ковалски се представи на гишето на АЛИТАЛИЯ, плати билета си в брой, увери момчето, че не носи нито куфар, нито ръчен багаж, и бе уведомен, че пътниците за полета до Марсилия в 11,15 ще бъдат извикани след един час и пет минути.

За да убие времето, бившият легионер се помъкна към закусвалнята, купи си кафе и го занесе до големите прозорци, през които можеше да наблюдава как кацат и излитат самолетите. Обичаше летищата, макар да не разбираше как действат. През по-голямата част от живота му шумът от самолетни двигатели бе означавал за него немски месершмити, руски щурмовики или американски летящи крепости. По-късно означаваше въздушна подкрепа от страна на Б–26 или скайрейдър във Виетнам и мистер или фуга над хълмовете на Алжир. На гражданските летища обаче обичаше да наблюдава как самолетите се носят във въздуха като големи сребърни птици малко преди да се приземят, как висят като на конци с приглушени двигатели, преди да допрат земята. Макар и затворен човек, той обичаше да следи неспирната шетня на летището. Може би, мислеше си Ковалски, ако животът му бе протекъл другояче, той щеше да работи на летище. Станал бе обаче онова, което бе, и връщане назад вече нямаше.

Мислите му се насочиха към Силви и надвисналите вежди се начумериха съсредоточено. Не беше справедливо, каза си той сериозно, не беше справедливо тя да умре, а всички ония копелдаци, дето си седят в Париж, да живеят. Подполковник Роден му бе разказал за тях и за това как са предали Франция, и армията, и как са унищожили Легиона, и как са изоставили хората във Виетнам и Алжир в ръцете на терористите. Подполковник Роден никога не грешеше.

Обявиха неговия полет и той излезе през стъклената врата върху парещата белота на бетона, за да измине стоте метра до машината. Двама агенти на полковник Ролан го наблюдаваха от терасата, докато изкачваше стълбичката. Вече си бе сложил черната барета и залепил парченце лейкопласт на бузата. Единият агент се извърна към другия и отегчено вдигна вежда. Докато турбовитловият самолет излиташе за Марсилия, двамата се дръпнаха от парапета. Прекосиха централната зала и спряха пред телефонна будка. Единият набра някакъв номер в Рим. Представи се на човека от другия край на линията с малко име и бавно изрече:

— Замина. АЛИТАЛИА четири, пет-едно. Кацане — Маринян 12,10. Чао.

Десет минути по-късно съобщението стигна в Париж, а след още десет бе изслушано в Марсилия.

Самолетът на АЛИТАЛИЯ изви над залива с невъзможно синя вода и се насочи за приземяване на летище Маринян. Хубавичката италианска стюардеса приключи тура си по пътеката между креслата, провери, дали всички колани са затегнати и се настани на ъгловата седалка отзад, за да затегне собствения си предпазен колан. Забеляза, че пътникът пред нея бе заковал поглед през прозореца към блестящата белезникава пустош на делтата на Рона, сякаш никога по-рано не я бе виждал.

Беше същият едър тромав мъж, който не говореше италиански и чийто френски бе тежко белязан от акцента на родната страна някъде в Източна Европа. Над късо подстриганата си черна коса носеше черна барета, облечен бе в тъмен измачкан костюм и изобщо не свали тъмните очила. Огромно парче лейкопласт загрозяваше половината му лице. Трябва здравата да се бе порязал помисли си тя.

Кацнаха точно навреме, доста близо до сградата на летището, и пътниците тръгнаха пеша към митницата. Докато минаваха през стъклената врата, някакъв плешивеещ нисък мъж ритна леко в глезена застаналия до него полицай от граничния контрол.

— Едър мъж, черна барета, лейкопласт.

После се отдалечи спокойно и съобщи същото на другия полицай. Пътниците се разделиха на две, за да преминат през гишетата. Зад техните решетки седяха един срещу друг двамата полицаи, а през разделящите ги три метра бавно се точеха пристигащите. Всеки представяше паспорт и входен контролен лист. Полицаите бяха служители на Службата за сигурност (DST), отговорна за вътрешната сигурност на страната, както и за контрола над пристигащите в нея чужденци и завръщащи се френски граждани.

Когато Ковалски подаде документите си, облечената в синьо сако фигура едва го погледна. Удари печата върху жълтия контролен лист, хвърли бегъл поглед на подадената лична карта, кимна и даде знак на едрия мъж да продължи. Ковалски се отправи с облекчение към митничарите. Неколцина току-що бяха изслушали мълчаливо казаното от плешивеещото човече, преди то да потъне в една остъклена канцелария отзад. Старшият митничар се обърна към Ковалски:

— Monsieur, voire bagage.[1]

Той посочи към транспортната лента, около която се бяха струпали останалите пътници в очакване куфарите им да се появят откъм паркирания вън на слънце мрежест фургон.

Ковалски тежко закрачи към митничаря.

— I’ai pas de bagage[2] — каза той.

Митничарят вдигна вежди.

— Pas de bagage? Eh, bien, avvez-vous quelque chose a declarer?[3]

— Non, rien[4] — каза Ковалски.

Човекът от митницата се усмихна дружелюбно, почти с мекотата на напевния си марсилски акцент.

— Eh, bien, passez, Monsieur.[5]

И посочи през изхода към колоната таксита. Ковалски кимна и излезе на слънце. Ненавикнал да харчи свободно, той се огледа, съзря един от автобусите на летището и се качи в него.

Когато изчезна от погледа, неколцина митничари се събраха около старшия си.

— За какво ли го търсят? — попита единият.

— Имаше много намусен вид.

— Ще го загуби, когато тия копелдаци се заемат с него — обади се трети, като кимна към канцелариите отзад.

— Хайде на работа — намеси се по-възрастният. — Днес дадохме приноса си за Франция.

— За Големия Шарл, искаш да кажеш — парира го първият, докато се разделяха, и добави нечуто: — Бог да го убие!

Стана обяд, докато най-подир автобусът спря пред представителството на ЕР ФРАНС в самото сърце на града, а времето бе по-горещо дори отколкото в Рим. Август в Марсилия си има своите достойнства, но вдъхновението за труд не е сред тях. Жегата тегнеше над града като болест, пронизваща всяка клетка, смучеща енергия, сили и желание да се прави каквото и да било друго, освен да се лежи в прохладна стая със смъкнати щори и пуснат докрай вентилатор.

Дори Канебиер, обикновено врящата и кипяща артерия на Марсилия, която след смрачаване се превръщаше в река от светлини и живот, сега бе мъртва. Малкото хора и коли по нея сякаш се движеха, затънали до кръста в петмез. Половин час му отне хващането на такси — повечето шофьори си бяха намерили по някоя сянка в парка за следобедната почивка.

Адресът, който Жожо бе дал на Ковалски, се оказа на главния път от града към Касис. Заръча на шофьора да го остави на Авеню дьо ла Либерасион, за да може да измине остатъка от пътя пеша. Промълвеното от шофьора „si vous voulez“[6] изразяваше пределно ясно мнението му за чужденци, които са решили да изминат пеша неколкостотин метра в тая жега, след като имат на разположение кола.

Ковалски гледа след прибиращото се в града такси, докато то се изгуби от погледа му. Откри записаната на листче странична уличка, след като попита келнера от едно заело тротоара кафене. Блокът изглеждаше доста нов и Ковалски си помисли, че Жожо трябва да е направил добри пари с количката за закуски. Може би са успели да вземат будката, на която мадам Жожо от толкова години бе хвърлила око. Това би обяснило повишаването на тяхното благосъстояние. А и за Силви е по-добре да израсне в този квартал, отколкото край пристанището. При мисълта за дъщерята и нелепата мисъл, с която току-що я бе свързал, Ковалски се закова пред стълбите на блока. Какво бе казал по телефона Жожо? Седмица? Може би две? Това не бе възможно.

Изкачи тичешком стъпалата и разгледа двата реда пощенски кутии по протежение на входното антре. На една от кутиите пишеше „Гжибовски“. Апартамент 23. Реши да се качи по стълбите, понеже бе само на втория етаж.

Вратата на апартамент 23 беше като на останалите. Имаше бутон за звънеца с малък процеп, в който се виждаше напечатано върху листче името Гжибовски. Намираше се в дъното на коридора, съседна с апартаментите 22 и 24. Натисна копчето. Вратата пред него се открехна и през процепа към челото му налетя дръжката на пикел.

Ударът разцепи кожата, но отскочи от костта с тъп звук. От двете страни да поляка се отвориха навътре вратите на апартаментите 22 и 24 и от тях се изсипаха мъже. Всичко това стана за по-малко от секунда. За това време Ковалски освирепя. Макар и да разсъждаваше бавно в повечето отношения, той владееше съвършено една техника — на боя.

В теснотията на коридора неговият ръст и сила не му вършеха работа. Именно поради ръста дръжката на пикела не бе достигнала върховия момент на силата, преди да го удари по главата. През стичащата се през очите му кръв различи двама души в рамката на вратата отпред и по двама от всяка страна. Трябваше му простор за движение и той влетя в апартамент 23.

Мъжът точно пред него залитна назад под натиска, онези отзад се втурнаха към него, протегнали ръце към яката и сакото му. Вътре Ковалски измъкна колта изпод мишницата си и стреля назад към входа. В същото време друга тояга се стовари през китката и отклони изстрела надолу.

Куршумът раздроби колянната капачка на един от нападателите. Човекът се свлече с пронизителен писък. Оръжието вече не бе в ръката му, а пръстите останаха безчувствени след втори удар по китката. След миг бе повален от петима, които се нахвърлиха едновременно върху него. По-късно лекарят констатира, че преди да загуби окончателно съзнание, Ковалски бе понесъл двадесетина удара с гумирани палки по главата. Част от едното му ухо бе отнесено от саблен удар, носът бе счупен, а лицето представляваше тъмночервена маска. Повечето от неговите удари бяха инстинктивни реакции. На два пъти почти се добра до оръжието си, докато накрая един ритник го завъртя към другия край на хола. Когато Ковалски окончателно се захлупи по лице, от нападателите му само трима бяха на крака.

Щом огромното тяло се просна безжизнено на пода, като единствено тънката струйка кръв, стичаща се от разцепения скалп, подсказваше, че в него има още живот, тримата оцелели отстъпиха с люти псувни назад, като дишаха тежко. От останалите мъжът с прострелян крак лежеше сгърчен край стената до входа, пребледнял, обхванал разбитото си коляно с лъснали от кръвта червени ръце, а през посивелите от болка устни се сипеше дълъг монотонен поток нецензурирани ругатни. Друг бавно се поклащаше на колене напред-назад, с ръце, притиснали разкъсаните слабини. Последният лежеше на килима недалеч от Ковалски и един безформен оток променяше цвета на лявото слепоочие, където бе попаднал с пълна сила един от чудовищните удари на поляка.

Старшият на групата обърна Ковалски по гръб и повдигна един от затворените му клепачи. Отиде до телефона край прозореца, набра местен номер и зачака.

Все още дишаше тежко. Когато оттатък вдигнаха слушалката, той каза:

— Пипнахме го… Да се е бил? Разбира се, че се би като обезумял… Стреля един път, Герини загуби колянна капачка. Капети отнесе един в ташаците, а Висар е в несвяст… Какво? Да, полякът е жив, такава беше заповедта, нали? Иначе как ще направи всички тези бели… Да, доста пострада. Не знам, в безсъзнание е… Вижте, не ни трябва салатиера[7], искаме линейки. И по-бързо.

Тресна слушалката и се обърна с „Гадове!“ към света като цяло. Из стаята, подобно на дърва за огрев, за каквото единствено бяха вече годни, се въргаляха парчета от разбитите мебели. Всички бяха помислили, че полякът ще рухне още в коридора отвън. Мебелите не бяха преместени в съседна стая и така всички попаднаха във вихрушката. Той самият бе спрял с гърди едно кресло, запратено от Ковалски с една ръка, и, Бога ми, болеше. Мръсният му поляк, мислеше си той, копелетата от управлението не бяха предупредили какво представлява.

След петнадесет минути в алеята отпред се плъзнаха две линейки и горе се качи лекар. Пет минути преглежда Ковалски. Накрая му запретна ръкава и му постави инжекция. Докато двамата санитари залитаха към асансьора с поляка върху носилката, лекарят се насочи към ранения корсиканец, който го бе наблюдавал злобно от своята локва кръв край стената.

Откопча с усилие ръцете му от коляното, хвърли един поглед и подсвирна:

— Добре си се наредил. Морфин и право в болницата. Ще ти дам пълна упойка. Нищо повече не мога да сторя тук. Във всеки случай, mon petit[8], с кариерата ти в тая област е свършено.

Докато му вкарваше иглата, от Герини се изля поток ругатни.

Висар седеше с ръце на главата и с ошашавен израз. Капети бе вече на крака, подпрян на стената и разтърсван от сухи стомашни конвулсии. Двама от колегите му го хванаха под мишниците и го поведоха куцукащ вън от апартамента към коридора. Старшият помогна на Висар да стъпи на крака, докато санитарите от втората линейка отнасяха неподвижния Герини.

Застанал в коридора отвън, ръководителят на шестимата хвърли поглед към опустошеното помещение. Лекарят стоеше до него.

— Голяма бъркотия, а? — промълви докторът.

— Тукашната служба да си го почисти — отвърна старшият. — Тоя гаден апартамент е техен.

И с тия думи затвори вратата. Вратите на апартаментите 22 и 24 бяха също отворени, но вътре бе непокътнато. Водачът затвори и двете жилища.

— Няма ли съседи? — попита лекарят.

— Няма — каза корсиканецът. — Заехме целия етаж.

Докторът тръгна напред, а той помогна на все още безпомощния Висар да слезе по стълбите до чакащите коли.

След дванадесет часа с кола през цяла Франция, Ковалски лежеше върху нара в килия, разположена под укрепени казарми край Париж. Помещението имаше неизбежните за всеки затвор белосани стени, изплескани и плесенясали, с надраскана тук и там по някоя псувни или молитва. Беше задушно и топло, смърдеше на карболова киселина, пот и урина. Полякът лежеше по гръб върху железния нар с циментирани към пода крака. Ако не се брои кафеникавият дюшек и навитото на руло одеяло под главата, върху нара нямаше други постелки. Два дебели кожени ремъка връзваха глезените, други два — бедрата и китките. Още един приковаваше надолу гръдния кош. Ковалски бе все още в безсъзнание, но дишаше тежко и неритмично.

Кръвта бе измита от лицето, ухото и кожата на главата бяха зашити. Парче пластир обхващаше счупения нос, а през отворената уста, откъдето стържеше дишането, личаха остатъците от два счупени предни зъба. Останалата част на лицето му бе жестоко охлузена.

Под гъсталака от черни косми, покриващ гърдите, раменете и стомаха, можеха да се видят и други синини, резултат от юмруци, ритници и палки. Дясната китка бе омотана в дебела превръзка.

Човекът в бяла престилка се изправи, след като привърши прегледа, и прибра стетоскопа в чантата си. Извърна се и кимна към мъжа зад себе си, който почука на вратата. Тя се отвори, двамата излязоха навън, вратата хлопна и тъмничарят върна на местата им двата огромни напречни стоманени пръта.

— С какво го блъснахте? — попита лекарят, докато вървяха по коридора. — Да не е с бързия влак?

— Шест души едва го усмириха — отвърна полковник Ролан.

— Ами доста добра работа са свършили. За малко да го убият. И са щели да го сторят, ако той нямаше конструкция на бик.

— Нямаше друг начин — рече полковникът — Съсипа трима от хората ми.

— Голямо сражение е било.

— Да. А какви са пораженията?

— Казано на обикновен език: възможно счупване на дясната китка — не забравяйте, че нямах възможност да го видя на рентген, плюс разкъсано ляво ухо и счупен нос. Многобройни повърхностни наранявания и охлузвания, лек вътрешен кръвоизлив, който може да се усложни и да го довърши или да мине от само себе си. Радва се на това, което може да се нарече безобразно добро здраве — или поне се е радвал. Тревожи ме главата. Естествено, има сътресение на мозъка. Дали е леко или сериозно, трудно е да се каже. Няма признаци на счупване на черепа, макар че това не е заслуга на вашите хора. Просто главата му е направена от цяло парче слонова кост. Сътресението обаче може да прерасне в нещо по-лошо, ако не го оставят в пълен покой.

— Трябва да му задам някои въпроси — отбеляза полковникът, загледан в огънчето на цигарата си.

Затворническата клиника на доктора бе в едната посока, а стълбището към партера водеше в друга. Двамата мъже спряха. Лекарят погледна с отвращение ръководителя на Оперативното управление.

— Това е затвор — тихо произнесе той. — Да, направен е за престъпници срещу сигурността на държавата. Но аз все още съм затворническият лекар. Навсякъде другаде в тоя затвор важи каквото аз кажа по отношение здравето на осъдените. Този коридор обаче… — докторът кимна с глава назад по посоката, откъдето бяха дошли — е ваш периметър. Беше ми обяснено пределно ясно, че не ми влиза в работата какво става там и че там нямам думата. И все пак думата ми е следната: ако започнете да „разпитвате“ този човек по вашия си начин, преди да се е възстановил, той или ще умре, или ще се превърне в буйстващ луд.

Полковник Ролан изслуша рязкото предупреждение на лекаря, без да трепне.

— Кога ще дойде на себе си? — попита.

Лекарят сви рамене.

— Не е възможно да се каже. Може да е още утре, а може да лежи така дни наред. Но дори да дойде на себе си, няма да бъде годен за разпит — искам да кажа, в медицински смисъл — поне още две седмици. Най-малко. И то само ако мозъчното сътресение е леко.

— Съществуват някои медикаменти — промърмори полковникът.

— Да, съществуват. Но аз нямам и най-малкото намерение да ви ги посоча. Може би сте в състояние да си ги набавите, положително сте в състояние. Само че не от мен. Във всеки случай, каквото и да ви каже той в сегашния момент, то ще е лишено от всякакъв смисъл. Ще бъдат навярно някакви врели-некипели. Съзнанието му е замъглено. Може да се оправи, а може и да не се оправи. Все пак, ако това стане, трябва да стане от само себе си. Психогенни препарати в настоящия момент могат просто да го превърнат в идиот, безполезен за вас или за когото и да било друг. Ще мине вероятно седмица, докато отвори очи. Трябва да изчакате.

С това лекарят се извърна на пети и пое обратно към клиниката си.

Той обаче сгреши. Ковалски отвори очи след три дни, на десети август, и още тоя ден има своя пръв и последен разпит.

Чакала прекара трите дни след завръщането си от Брюксел в последни приготовления за предстоящата мисия във Франция.

С новата си шофьорска книжка на името на Александър Джеймс Куентин Дуган в джоба, той отиде в Главното управление на Автомобилната асоциация, разположена във Фанъм Хаус, и си взе международно свидетелство за правоуправление на същото име.

Купи си комплект кожени куфари от един магазин, специализиран в продажба на употребявани пътни принадлежности. В единия нареди дрехите, които при нужда щяха да го превърнат в копенхагенския пастор Пер Йенсен. Преди да стори това, отстрани етикетите на датския производител от трите купени в Копенхаген обикновени ризи и ги приши към свещеническата риза, яката и нагръдника, купени от Лондон, след като махна английските етикети. Тези неща отидоха при обувките, чорапите, бельото и лекия антрацитеносив костюм, които един ден може би щяха да представят личността на пастор Йенсен. В същия куфар влязоха и дрехите на американския студент Марти Щулбърг — маратонки, чорапи, джинси, тениски и яке.

Разряза подплатата на куфара и пъхна между двата пласта кожа, образуващи подсилените му страници, паспортите на двамата чужденци, в които може би някой ден щеше да пожелае да се превъплъти. Последни в куфара влязоха датската книга върху френски катедрали, двата чифта очила — едните за пастора, другите за американеца, двата комплекта различно оцветени контактни лещи, внимателно завити в мека хартия, и принадлежностите за боядисване на коса.

Вторият куфар пое обувките, чорапите, ризата и панталоните френско производство, купени от парижкия битпазар, заедно с дългия до глезените балтон и черната барета. В подплатата пъхна фалшивите документи на застаряващия французин Андре Мартен. Този куфар остана отчасти празен, защото скоро трябваше да поеме и комплект тънки стоманени тръби, съдържащи цяла снайперска пушка с мунициите й.

Третият куфар, малко по-малък, напълни с имуществото на Александър Дуган: обувки, чорапи, бельо, ризи, вратовръзки, носни кърпи и три елегантни костюма. В подплатата му скри няколко тънки пачки от по десет банкноти на обща сума хиляда лири, които изтегли от личната си банкова сметка след завръщането от Брюксел.

Всеки куфар бе внимателно заключен, а ключетата наниза на собствения си ключодържател. Гълъбовосивият костюм, почистен и изгладен, бе закачен във вградения гардероб на апартамента. Във вътрешния джоб се намираха паспортът, шофьорската книжка, международното свидетелство и портмоне със сто лири в брой.

В последната част от комплекта — елегантна пътна чанта, сложи приборите за бръснене, пижамата, тоалетна торбичка с гъба за къпане и пешкир, килограмов пакет гипс, няколко рула широк мъхнат бинт, пет-шест колелца лейкопласт, три пакета памук и груби ножици с тъпи, но яки рамене. Дипломатическото куфарче щеше да мине като ръчен багаж, тъй като от опит знаеше, че при минаване през митницата на кое да е летище подобен багаж обикновено не става произволно посочен обект за проверка.

Подготвителната фаза завършваше с приключването на покупките и стягането на багажа. Надяваше се, че маскировките на пастор Йенсен и Марти Шулбърг щяха да се окажат просто презастраховка, до използуването на която няма да се стигне, освен ако се наложи да изостави самоличността на Александър Дуган. Личността на Андре Мартен бе от ключово значение за неговия план, докато останалите две изобщо можеха да не потрябват. В този случай след приключване на работата целият куфар би могъл просто да бъде изоставен в някой багажен гардероб. Дори тогава, мислеше той, можеше да се наложи да използува някой от двамата за улесняване на бягството си. Андре Мартен и пушката можеха да бъдат захвърлени след приключване на задачата, тъй като повече нямаше да се нуждае от тях. Макар да влизаше във Франция с три куфара и дипломатическо куфарче, той смяташе да я напусне с един куфар и с ръчния си багаж — в никакъв случай с повече.

Свършил с тези приготовления, Чакала зачака двете бележки, които щяха да дадат сигнал да потегляне. Едната трябваше да съдържа парижки телефон, от който евентуално да получава информация за точното състояние на бойната готовност на охраната на френския президент. Другата трябваше да е писмено потвърждение от хер Майер от Цюрих за попълване на шифрованата му банкова сметка с двеста и петдесет хиляди долара.

Докато чакаше двете съобщения, Чакала прекарваше времето си в упражнения по ходене из апартамента с подчертано накуцване. След два дни бе удовлетворен от постигането на достатъчно убедителна походка, която не би позволила на кой да е страничен наблюдател да открие, че всъщност не е страдал от счупване на глезена или бедрото.

Първото очаквано писмо пристигна на девети август сутринта. Пликът бе адресиран в Рим и съдържаше следното съобщение:

„Вашият приятел може да бъде потърсен на телефон MOLITOR 5901[9]. Представете се с думите: «Ici Chacal»[10]. Отговорът ще бъде: «Ici Valmy»[11] Наслуки!“

Писмото от Цюрих пристигна чак на единадесети сутринта. Чакала се усмихна широко, когато прочете потвърждението за това, че каквото и да стане, при условие че остане жив, той е богат до края на дните си. А ако предстоящата операция приключеше с успех, щеше да е дори по-богат. В успеха не се съмняваше. Нищо не бе оставено на случайността.

Остатъка от сутринта прекара в телефонно уреждане на самолетни билети. Заминаването бе насрочено за следващата сутрин — дванадесети август.

Подземието бе тихо, ако изключим звуците от дишане: дълбоко, но ритмично откъм петимата мъже зад масата и стържещо хъркане откъм вързания за тежък дъбов стол човек. Не би могло да се определи колко голямо е подземието, нито цветът на стените. Имаше само един кръг светлина в цялото помещение и той бе насочен върху дъбовия стол с арестувания. Лампата бе стандартна, каквато обикновено се използува при четене, само че крушката бе с голяма мощност и яркост и лъчението й допринасяше за всепоглъщащата топлина на подземието. Лампата бе прикрепена към левия ръб на масата и подвижният абажур бе нагласен да свети право в поставения на около два метра стол.

Част от снопа светлина засягаше лекьосаната повърхност на масата и изваждаше на показ тук-таме крайчетата на нечии пръсти, нечия ръка или китка, цигара, която изпращаше нагоре тънка струйка синкав дим.

Светлината бе тъй ярка, че останалата част от подземието тънеше в мрак. Арестантът не можеше да различи телата или дори раменете на петимата мъже зад масата. Единственият начин да ги съзре би бил да стане от стола и да отиде отстрани, така че косият отблясък от светлината да очертае силуетите им.

Това обаче той не можеше да стори. Подплатени ремъци приковаваха глезените му към краката на стола, които от своя страна бяха фиксирани към пода с помощта на винкел. Столът имаше облегалки за ръцете и към тях също с подплатени ремъци бяха вързани китките на арестувания. Друг ремък опасваше пояса, а още един — масивния космат гръден кош. Подплатата на всички ремъци бе просмукана от пот.

Ако не се броят неподвижните ръце, повърхността на масата бе пуста. Единствената й друга украса бе обкован с бронз процеп. Едната му страна бе градуирана. От процепа стърчеше къса бронзова дръжка с бакелитова ръкохватка, която можеше да се движи нагоре-надолу по протежение на отвора. До него имаше обикновен прекъсвач цък-цък. Дясната ръка на човека в края на масата лежеше в опасна близост до двата уреда. По нея се виеха къси черни косъмчета.

От масата към малък трансформатор до краката на мъжа открая се спускаха две жици — едната от прекъсвача, а другата от реостата. От него към голям контакт в стената зад групата водеше по-дебел гумиран кабел.

В по-отдалечения от масата ъгъл на помещението, зад всички, седеше зад маса още един мъж с лице към стената. Пред него имаше магнетофон, чиято мъждива зелена светлинка показваше, че е включен, макар ролките да бяха неподвижни.

Като се изключи дишането, тишината в подземието бе почти осезаема. Всички мъже бяха запретнали високо ръкави, просмукани от пот. Вонята беше убийствена — задушаваща смесица от пот, метал, застоял цигарен дим и повърнато. Но дори остротата на последното отстъпваше пред нещо още по-силно — неповторимия лъх на страх и болка.

— Ecoute, mon petit Viktor.[12] Ще трябва да ни кажеш. Може би не сега. Но рано или късно. Ти си храбър мъж. Знаем това. Поздравяваме те. Но дори ти няма да устискаш още дълго. Така че защо не ни кажеш? Смяташ, че подполковник Роден ще ти забрани, ако беше тук? Напротив, щеше да ти заповяда да ни кажеш. Той ги разбира тия работи. Сам би ни казал, за да ти спести неприятностите. Ти самият знаеш, че накрая всички проговарят. N’est-ce pas, Viktor?[13] Виждал си ги как проговарят, нали? И после обратно в леглото. И ще спиш, ще спиш колкото си искаш. Никой няма да ти пречи…

Мъжът от стола вдигна към светлината подуто от бой, лъснало от пот лице. Очите бяха затворени. Не можеше да се каже дали от подутините, оставени от ритниците на корсиканците в Марсилия, или поради силната светлина. Лицето остана известно време обърнато към масата и мрака отпред. Устата се разтвори и направи опит да проговори. Късче бълвоч се показа и се стече по обраслите гърди към повърнатата в скута локва. Главата клюмна и брадичката отново опря о гърдите, но междувременно рунтавата коса се разклати насам-натам в отговор. Гласът иззад масата се чу отново:

— Viktor, ecoute-moi.[14] Ти си корав човек. Всички го знаем. Всички го отчитаме. Ти вече счупи рекорда. Но дори и ти не можеш да продължиш. А ние можем, Виктор, ние можем. Ако трябва, ще те държим жив и в съзнание дни и седмици наред. Никакъв милосърден унес като едно време. Човек си служи с техника днес. Има хапчета, tu sais.[15]. Сега приключихме с третата степен[16]. Може да е било за добро. Така че защо да не проговориш? Виждаш ли, ние разбираме. Знаем какви са болките. Но тия щипчици, те не разбират, те просто не разбират, Виктор. Просто си я карат нататък… Ще ни кажеш ли, Виктор? Какво правят онези в хотела в Рим? Какво чакат?

Виснала върху гърдите, гигантската глава се люшна бавно насам-натам, сякаш разглеждаше поред ту едната, ту другата от двете медни щипчици, впити в гръдните пъпки, или пък по-голямата, чиито назъбени челюсти захапваха от двете страни главата на члена.

Ръцете на говорещия лежаха пред него на светло, изтънчени, бели, пълни със спокойствие. Той изчака още малко. Едната бяла ръка се отдели от другата — палецът, прибран към дланта, четирите пръста широко разперени — и се залепи за масата.

В другия край на масата ръката на човека при реостата придвижи бронзовия лост от цифрата две на цифрата четири, после улови прекъсвача с два пръста.

Ръката върху масата събра разперените пръсти, вдигна показалеца във въздуха и го насочи надолу с международния жест: „Давай!“ Прекъсвачът бе включен.

Металните щипчици, прикрепени към човека на стола и свързани с жици към прекъсвача, сякаш оживяха с тихо жужене. Огромното туловище подскочи безмълвно от стола, сякаш левитиращо под напъна на тласнала го в кръста невидима ръка. Краката и китките напънаха ремъците навън, докато започна да изглежда, като че ли въпреки подплатата каишите ще прережат плътта и костите. Очите, според медицината неспособни да виждат през подпухналата около тях плът, не се подчиниха на науката и изскочиха навън, изцъклено се вторачиха в тавана. Устата зееше сякаш в изненада. Измина около половин секунда, преди от дробовете да се изтръгне демоничен писък. А когато се изтръгна, не спираше, не спираше и не спираше…

Виктор Ковалски се предаде в 4,10 часа следобед и магнетофонът се завъртя.

Когато започна да говори или по-скоро да бъбри несвързано, с хлипания и стонове, спокойният глас на мъжа в средата прекъсваше брътвежа с режеща яснота:

— Защо са там, Виктор… в този хотел… Роден, Монклер и Касон… от какво се страхуват… къде са ходили, Виктор… с кого са се срещали… защо никого не приемат, Виктор… кажи ни, Виктор… защо Рим… а преди Рим… защо Виена, Виктор… къде във Виена… кой хотел… защо са ходили, там, Виктор?…

Ковалски млъкна чак след петдесет минути. Бърборенето му се записваше на лента, докато заглъхна напълно, когато той отново загуби съзнание. Гласът откъм масата продължи с по-мек тон още няколко минути, докато стана ясно, че повече отговори няма да има. Тогава мъжът в центъра даде разпореждания на своите подчинени и разпитът свърши.

Ролките бяха свалени от магнетофона и светкавично изпратени с бързоходна кола от подземието на крепостта до разположената в покрайнините на Париж Главна квартира на Оперативното управление.

Ясният следобед, сгрял през деня дружелюбните тротоари на Париж, помръкна в златист здрач и в девет часа уличните лампи бяха запалени. По бреговете на Сена двойките се разхождаха като всяка лятна нощ, ръка за ръка, бавно, сякаш за да попият виното на мрака, младостта и любовта, което никога вече няма да има същия вкус, колкото и да се стараят. Отворените към реката кафенета, разположени по бреговете, бяха оживени от глъч и чукане на чаши, приветствия и престорени протести, задевки и комплименти, извинения и флиртове, които образуват разговорите на французите и магията на река Сена в една августовска вечер. Дори на туристите бе простено, задето са тук, донесли своите долари.

В един малък кабинет недалеч от Порт де Лила това безгрижие не проникваше. Трима мъже бяха насядали около бавно въртящ се върху масата магнетофон. Те бяха работили през целия късен следобед и цяла вечер. Единият натискаше копчетата, като по нареждане на друг ту пускаше, ту връщаше и отново пускаше лентата. Вторият имаше слушалки на главата, а веждите му бяха сключени от усилието да различи някоя смислена дума от звуковата бъркотия, долитаща от лентата. Стиснал в устни цигара, от която се виеше дим и караше очите му да сълзят, той даваше знаци с пръсти, когато искаше да чуе отново някой пасаж. Някои десетсекундни откъси прослушваше по пет-шест пъти, преди да кимне към оператора да продължи нататък. След това, диктуваше последната част от казаното.

Третият, по-млад и рус, седеше пред пишеща машина и чакаше да му диктуват. Задаваните в подземието на крепостта въпроси бяха лесни за разбиране, чуваха се ясно и отчетливо в слушалките. Отговорите обаче бяха несвързани. Машинописецът попълваше протокола за разпита като интервю: всеки въпрос на нов ред и означен с буквата „В“. Отговорите започваха също на нов ред и се отбелязваха с „О“. Те бяха нелогични, изпълнени с куп многоточия на местата, където смисълът се губеше напълно.

Когато свършиха, бе почти полунощ. Въпреки отворения прозорец въздухът в стаята бе син от пушек и миришеше на барутница.

Тримата мъже се надигнаха, схванати и изтощени. Всеки се протегна по свой маниер, за да разпусне стегнатите и наболяващи мускули. Един от тримата вдигна телефонната слушалка, поиска външна линия и набра някакъв номер. Човекът със слушалките ги свали и върна лентата. Машинописецът извади последните листа от машината, измъкна индигата измежду тях и започна да подрежда в отделни комплекти копията на признанието по реда на страниците. Първият екземпляр щеше да отиде при полковник Ролан, вторият в архива, а третият при копистите, за да се подготвят екземпляри за раздаване на началниците на управления, ако Ролан сметнеше за необходимо.

Телефонът откри полковник Ролан в ресторанта, където вечеряше с приятели. Както обикновено държавният служител с елегантна външност бе самото остроумие и галантност, комплиментите към присъстващите дами бяха високо оценени поне от тях, ако не от съпрузите им. Когато келнерът го повика на телефона, той помоли за извинение и се отдалечи. Апаратът бе сложен върху шубера. Полковникът каза само „Ролан“ и зачака оперативният работник от другия край да се представи.

После и той стори същото, като използува в първото произнесено изречение предварително уговорена дума. Един страничен слушател би установил, че оставената за ремонт кола е готова и може да бъде взета, когато е удобно на полковника. Полковник Ролан благодари и се върна при масата. Пет минути по-късно той вече поднасяше изтънчено извиненията си с обяснението, че го очаква тежък ден и трябва да си вземе необходимата дажба сън. След още десет вече бе сам в колата и тя го носеше, с голяма скорост по все още оживените улици към по-тихия район на Порт де Лила. В канцеларията си влезе малко след един часа през нощта, свали безупречното си черно сако, поръча кафе на дежурните и позвъни на помощника си.

Първият екземпляр от изповедта на Ковалски пристигна заедно с кафето. Най-напред Ролан прочете двадесет и шестте страници на документа бързо, за да схване смисъла на казаното от умопомрачения легионер. Нещо към средата привлече погледа му и го накара да се намръщи, но той продължи да чете до края.

Второто четене бе по-бавно, по-внимателно, с повече съсредоточаване върху всеки параграф. Третия път полковникът взе от табличката до подложката за писане дебел черен флумастер и зачете още по-бавно, като прокарваше дебела черна ивица мастило през думите и пасажите, имащи отношение към Силви, левке-нещо си, Индокитай, Алжир, Жожо, Ковач, корсиканските копелдаци, Легиона. Тия неща бяха понятни и не го интересуваха.

Голяма част от бълнуванията се отнасяха до Силви, друга — до някоя си Жюли, което нищо не говореше на Ролан. След като всичко това бе зачеркнато, признанието не обхващаше и шест страници. Опита се да извлече някакъв смисъл от останалото. Първо Рим. Тримата ръководители бяха в Рим. Е, добре, това вече му бе известно. Но защо? Този въпрос бе зададен осем пъти. Общо взето, отговорът всеки път беше един и същ. Не искали да бъдат отвлечени, както бе отвлечен през февруари Аргу. Напълно естествено, помисли Ролан. Дали пък не си губеше времето с цялата тая операция около Ковалски? Една дума бе спомената два пъти от легионера, или по-точно смутолевена, когато той отговаряше на осемте еднакво зададени въпроса. Думата бе „тайна“. Като прилагателно? Нямаше нищо тайно около пребиваването им в Рим. Или пък като съществително? Каква тайна?

Ролан изчете всичко до края за десети път и отново се върна към началото. Тримата от ОАС бяха в Рим. Намираха се там, за да не бъдат отвлечени. А не искаха да ги отвлекат, тъй като криеха някаква тайна.

Ролан се усмихна подигравателно. Той по-добре от генерал Гибо бе прозрял, че Роден няма да тръгне да се крие от страх.

И така, те разполагаха с някаква тайна. Каква? Като че всичко започваше някъде във Виена. Думата „Виена“ се бе прокраднала на три пъти, но отначало Ролан прие, че става дума за градчето Виен, разположено на тридесетина километра от Лион. А може би ставаше дума за австрийската столица, а не за този провинциален френски град.

Бяха се срещнали във Виена. После отишли в Рим и предприели мерки срещу възможността да бъдат отвлечени и разпитвани, докато издадат някаква тайна. Тази тайна трябва да крие корените си във Виена.

Часовете си отиваха, както и безбройните чаши кафе. Купчината фасове в направения от мидена черупка пепелник растеше. Преди ивицата по-бледосиво да започне да докосва мрачните индустриални предградия на изток от булевард Мортие, полковник Ролан разбра, че е попаднал на следа.

Някои подробности липсваха. Дали наистина липсваха, потънали завинаги в небитието, тъй като в три сутринта му съобщиха по телефона, че Ковалски никога вече няма да бъде разпитван, защото е мъртъв? Или пък бяха скрити нейде из объркания текст, извлечен от помраченото съзнание, докато последните сили са го напускали?

Ролан започна да нахвърля с дясната си ръка елементи от ребуса, които на пръв поглед нямаха отношение към загадката. Клайст, някой си Клайст. Ковалски като поляк бе произнесъл правилно думата, а Ролан, все още помнещ малко немски от военните си дни, я записа правилно, въпреки че французинът протоколист я бе отбелязал погрешно. Но дали това бе човек? Или може би някакво място? Свърза се с централата и поиска да проверят в телефонния указател на Виена дали има лице или място, които да се казват Клайст. Отговорът пристигна след десет минути. В указателя имаше две колонки Клайст, всичките частни лица, както и две места: Началното училище за момчета „Евалд Клайст“ и пансион „Клайст“ на Брукнералее. Ролан си записа и двете, но подчерта пансион „Клайст“. После продължи да чете.

На няколко места Ковалски споменаваше за някакъв чужденец, към когото питаеше смесени чувства. Понякога използваше думата „bon“, означаваща добър, но в други случаи го наричаше „facheur“, неприятен или дразнещ тип. Малко след пет часа сутринта полковник Ролан изпрати да донесат лентата и един магнетофон и прекара следващия час в прослушване. Когато най-после изключи апарата, изруга злобно и тихо. Взе писалка с тънко перо и нанесе няколко поправки в машинописния текст.

Ковалски не бе определял чужденеца като „bon“, а като „blond“[17]. А промъкналата се от разбитите устни дума, записана като „facheur“, бе всъщност „убиец“.

Оттук нататък сглобяването на мъглявия смисъл в думите на Ковалски стана лесно. Думата „чакал“, която бе навсякъде задраскана, тъй като Ролан я бе приел за обида от страна на Ковалски по адрес на заловилите и измъчващи го мъже, придобиваше нов смисъл. Тя се превръщаше в кодово название на убиеца с руса коса, който бе чужденец и с когото тримата шефове на ОАС се бяха срещнали във виенския пансион „Клайст“ няколко дни преди да се настанят в строго охраняваното си скривалище в Рим.

Сега вече Ролан можеше сам да стигне до причината за вълната банкови и бижутерийни обири, разтърсвала Франция през последните осем седмици. Русият, който и да бе той, искаше пари, за да изпълни някаква задача на ОАС. Имаше само една задача на света, която можеше да се свърже със суми от такъв размер. Русият не бе повикан да урежда дребни гангстерски ежби.

В седем сутринта Ролан се обади в службата за връзка и поиска от отговорника на нощната смяна да изпрати свръхбързо нареждане до представителството на SDECE във Виена, като по този начин пренебрегна междууправленческия протокол, съгласно който Виена попадаше в параметъра на действие на R3 — Западна Европа. След това изиска всички екземпляри от признанието на Ковалски и ги заключи в сейфа си. Най-накрая седна да съставя доклад с един-единствен адресат, след като написа най-отгоре:

„Само за Ваше сведение!“

Грижливо на ръка очерта накратко проведената по лично негова инициатива и под негово ръководство операция срещу Ковалски; свърза пристигането на бившия легионер в Марсилия с подмамването от лъжливото сведение, че негов близък е в болница, разказа за извършения от агенти на Оперативното управление арест и спомена накратко, че човекът бил разпитан от агенти на управлението и направил несвързано самопризнание… Полковникът се почувствува задължен само да спомене, че като оказал съпротива при арестуването си, бившият легионер осакатил двама агенти, но и на себе си нанесъл достатъчно наранявания при опит да се самоубие, така че, когато най-подир съпротивата му била преодоляна, не оставало нищо друго, освен да бъде хоспитализиран. Именно тук, от болничното легло, Ковалски направил самопризнанията си.

Останалата и най-голяма част от доклада бе посветена на самите признания и на тълкуването им от Ролан. Когато свърши с тази част, той постоя малко, зареял поглед в покривите, вече позлатени от проникващите откъм изток лъчи на утринното слънце. Както и той самият знаеше, Ролан беше известен с това, че никога не преувеличава и не се опитва да представя позицията си в сгъстени тонове. Последния параграф формулира много внимателно:

„В момента, когато се съставя настоящият документ, продължават усилията насочени към издирване на доказателства, установяващи наличието на този заговор. Ако се докаже истинността на горното, описаният заговор би представлявал по мое мнение най-опасният план, който терористите могат да използуват за покушение върху живота на президента на Франция. Ако заговорът съществува в описания вид и чуждестранният наемен убиец, известен само под кодовото название «Чакала» е нает за това покушение или дори вече извършва приготовленията си, мой дълг е да Ви уведомя, че според мен сме изправени пред извънредно положение от национален мащаб.“

Полковник Ролан собственоръчно написа на машина беловата — нещо крайно необичайно за него, — залепи плика и го закрепи с личния си печат, адресира го и постави графа за най-висока степен на секретност, използвана от Тайната служба. Накрая изгори машинописните листа, които бе използвал за черновата, и отми пепелта в канала на малката мивка, разположена в килерче край кабинета му.

Като свърши, изми ръцете и лицето си. Докато се избърсваше, погледна в огледалото над мивката. Лицето, което видя, със съжаление призна полковникът, започваше да губи от красотата си. Изтънчените черти, така енергични на младини и привлекателни за жените в зрялата му възраст, бяха започнали да изразяват в средата на живота умора и напрегнатост. Твърде много преживелици, твърде добро познаване на глъбините на оскотяване, които може да достигне човек в борбата си за оцеляване със своя ближен, както и прекалено многото интриги и измами, необходими за да праща хора да умират или да убиват, да крещят в подземия или да карат други да крещят в подземия, бяха състарили ръководителя на Оперативното управление доста повече от неговите петдесет и четири години. Отстрани на носа и покрай устните се спускаха две бразди, които, ако продължеха още надолу, щяха да престанат да бъдат белег на изтънченост и да се превърнат в селяшки бръчки. Две тъмни петна се бяха настанили сякаш завинаги под очите, а елегантната сивота на бакенбардите побеляваше, без да става сребриста.

— В края на годината — каза си полковникът — наистина ще напусна това свърталище. — Лицето го гледаше изтощено. Неверие или просто примиренчество? Може би то знаеше по-добре от съзнанието. След определен брой години вече няма измъкване. Човек остава до края на дните си онова, в което се е превърнал. От Съпротивата в Тайната служба, оттам в SDECE и накрая Оперативното управление. Колко хора и колко кръв за всичките тия години? — попита той лицето от огледалото. И всичко това за Франция. А какво й пука на Франция, по дяволите! Лицето гледаше от огледалото и не проронваше дума. Защото и двамата знаеха отговора.

Полковник Ролан разпореди моторизиран куриер лично да му се представи в канцеларията. Поръча също така пържени яйца, кифлички и масло, както и още кафе, само че този път в голяма чаша и разредено с мляко. Поръча и аспирин за главоболието си. Връчи закрепения със собствен печат плик на куриера и даде разпорежданията си. Привършил с яйцата и кифлите, взе кафето и го изпи на прозоречния перваз, откъм по-близкия до Париж край. Над километрите покриви можеше да различи кулите на „Нотр Дам“, а още по-нататък, в увисналата вече над Сена гореща мараня — Айфеловата кула. Беше доста след девет часа сутринта на 11 август и градът бе потънал в работното си всекидневие и може би дори проклинаше мотоциклетиста с черно кожено яке, който провираше машината си с виещата сирена през уличното движение към Осми район.

От това дали описаната в посланието заплаха щеше да бъде отклонена, мислеше си Ролан, би могло да зависи дали в края на годината ще разполага със служба, от която да се оттегли, или не.

[1] Господине, вашият багаж. (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Не нося багаж. (фр.) — Б.пр. ↑

[3] Без багаж ли сте? Добре, а имате ли нещо за деклариране? (фр.) — Б.пр. ↑

[4] Не, нищо. (фр.) — Б.пр. ↑

[5] Добре, минете, господине. (фр.) — Б.пр. ↑

[6] Ако така желаете (фр.). — Б.пр. ↑

[7] Полицейска камионетка (ит.) — Б.р. ↑

[8] Моето момче (фр.). — Б.пр. ↑

[9] По онова време първите три цифри от телефонните номера са отговаряли на първите три букви от името на квартала, в който живее абонатът, в случая „MOL“-ITOR, част от 16-и район в Париж. Срещу всяка цифра от избирателната шайба са били изписвани и съответстващите букви. — Б.пр. ↑

[10] Тук Чакала. (фр.) — Б.пр. ↑

[11] Тук Валми. (фр.) — Б.пр. ↑

[12] Слушай, Викторчо. (фр.) — Б.пр. ↑

[13] Нали така, Виктор? (фр.) — Б.пр. ↑

[14] Слушай, Виктор. (фр.) — Б.пр. ↑

[15] Разбираш ли. (фр.) — Б.пр. ↑

[16] Разпит, придружен с мъчения. — Б.пр. ↑

[17] Рус (фр.). — Б.пр. ↑

9.

По-късно същата сутрин министърът на вътрешните работи седеше пред бюрото си и гледаше мрачно надолу през прозореца към огрения от слънцето кръгъл двор. В срещуположния му край се виждаха красиво изкованите железни порти — всяко крило украсено с герба на Френската република, а отвъд тях — площад Бово, където потоците коли откъм улица Сент Оноре и авеню Марини гръмко сигнализираха и фучаха покрай регулировчика насред площада.

Откъм другите две вливащи се в площада улици — авеню Мироменил и Сосе, се задаваха по дадена от полицейската свирка команда други потоци, които прекосяваха площада и изчезваха по своя път. Регулировчикът сякаш си играеше с петте смъртоносни реки на парижкото движение като тореадор с бик — спокойно, със замах, достойнство и умение. Г-н Роже Фре му завиждаше заради регламентираната простота на неговата задача, заради сигурността и убедеността, с които я изпълняваше.

От входа на министерството други двама жандарми наблюдаваха виртуозността на колегата си в средата на площада. Те бяха преметнали през рамо автомати и гледаха външния свят през решетките на кованите двойни порти, защитени от неговата суетня, сигурни за месечните си заплати, за по-нататъшната си кариера, за местата си под топлото августовско слънце. Министърът завиждаше и на тях заради безконфликтната простота на живота и стремежите им.

Чу шумолене на страници зад себе си и се обърна върху въртящия се стол с лице към бюрото. Мъжът отсреща затвори папката и почтително я положи върху масата пред министъра. Двамата се погледнаха в очите. Тишината бе нарушавана единствено от тиктакането на позлатения часовник върху камината срещу вратата и приглушения шум от движението по площад Бово.

— Е, какво мислите?

Комисар Жан Дюкре, началник на личната охрана на президента Дьо Гол, бе един от най-изтъкнатите специалисти по всички проблеми за сигурността в страната и особено по въпросите, свързани със закрилата на живота на отделен човек срещу опити за покушение. Поради тая причина той бе запазил службата си и пак поради нея до момента шест опита да бъде убит френският президент се бяха или провалили по време на изпълнението им, или пък бяха осуетени още в стадия на подготовка.

— Ролан е прав — каза накрая комисарят. Гласът бе равен, лишен от чувства, категоричен. Със същия тон би могъл да даде прогнозата си за изхода от предстоящ футболен мач. — Ако казаното е истина, заговорът е изключително опасен. Цялата регистрационно-архивна система на всички служби за сигурност във Франция, цялата мрежа от агенти и внедрени служители, поддържана понастоящем в редовете на ОАС, всичко това става напълно безсилно пред лицето на един чужденец, един външен човек, който работи напълно сам, без връзки с други лица или приятели. На всичкото отгоре и професионалист в занаята. Както пише Ролан, това е… — Комисарят отгърна последната страница от доклада на шефа на Оперативния отдел и прочете на глас: — „…най-опасният план“, който можем да си представим.

Роже Фре прокара пръсти през късо подстриганата си стоманеносива коса и отново се извърна към прозореца. Той не се притесняваше лесно, но в тази утрин на единадесети август бе притеснен. През многото години като вдъхновен последовател на каузата на Шарл дьо Гол той си бе създал име на корав мъж, скрит зад изтънченост и интелигентност, които го бяха изкачили до министерския пост. Ясните сини очи, които можеха да греят с привлекателна топлина или да смразяват, мъжествеността на масивния гръден кош и рамене, както и красивото сурово лице, привлекли възхитени погледи от немалко жени, ценящи компанията на мъже с власт, всичко това не бяха само атрибути от предизборната платформа на Роже Фре.

В отминалите дни, когато голистите трябваше да се борят за оцеляване с американската враждебност, британското безразличие, жирондистките амбиции и настървеността на комунистите, той бе усвоил изкуството да печели с бой. По някакъв начин бяха спечелили и човекът, когото следваха, на два пъти се завръщаше от изгнание, за да поеме върховната власт във Франция. А през последните две години битката се поведе отново, този път срещу хората, които два пъти връщаха генерала на власт — военните. Допреди няколко минути министърът си бе мислил, че последната битка заглъхва и враговете им за последен път се оттеглят в безсилна и безпомощна ярост.

Сега осъзна, че краят още не е дошъл. Един кльощав фанатизиран подполковник в Рим беше разработил план, който все още можеше да срине из основи цялата сграда, като организира убийството на един-единствен човек. Някои държави разполагаха с достатъчно стабилни институции, за да оцелеят след смъртта на президента или абдикацията на краля, както доказа преди двадесет и осем години Великобритания и както щеше да докаже, преди да изтече годината Америка. Роже Фре познаваше обаче твърде добре състоянието на институциите във Франция през 1963 година, за да храни някакви илюзии, че смъртта на неговия президент би могла да има и други последици освен метеж и гражданска война.

— Е — каза той най-накрая, все още загледан в огрения двор, — трябва да му се каже.

Полицаят не отговори. Едно от преимуществата на изпълнителя е правото му да върши своята работа и да оставя вземането на стратегически решения на оня, комуто се плаща за това. Нямаше желание да се самопредлага той да бъде този, който да съобщи на Дьо Гол. Министърът се извърна към него.

— Bien. Merci, Commissaire.[1] В такъв случай ще помоля да бъда приет, за да информирам президента днес следобед. — Гласът му бе отривист и решителен. Нещо трябваше да се направи. — Надали е нужно да ви моля да запазите пълно мълчание по въпроса, докато изясня на президента положението и той да реши как да действаме оттук нататък.

Комисар Дюкре стана и излезе, за да се върне през площада и стотината метра надолу по улицата до портите на Елисейския дворец. Останал сам, министърът обърна към себе си жълтеникавата папка и отново бавно прочете съдържанието й. Той не се съмняваше в правотата на Ролан, а съгласието на Дюкре не му оставяше никаква възможност за маневри. Опасността бе налице, тя беше сериозна, не можеше да се избегне и президентът трябваше да научи за нея.

Натисна с неохота едно копче върху интеркома пред себе си и каза на веднага бръмналата насреща му дупчеста пластмасова конзола: „Дайте ми главния секретар на Елисейския“.

След минута червеният телефон до интеркома зазвъня. Министърът вдигна слушалката и замълча за миг.

— Monsieur Foccart, s’il vous plait.[2] — Настъпи още една пауза, а после в слушалката прозвуча измамно кроткият глас на един от най-могъщите хора във Франция. Роже Фре обясни накратко какво иска и защо.

— Колкото е възможно по-скоро, Жак… Да, знам, че трябва да провериш. Ще почакам. Моля, звънни ми при първа възможност.

Отговорът дойде след час. Срещата бе насрочена за четири часа, веднага след края на следобедната почивка на президента. На министъра му мина за миг мисълта да заяви, че онова, дето лежеше на подложката за писма отпред, е по-важно от всякакви следобедни почивки, но заглуши протеста си. Като всички от близкото обкръжение на президента той знаеше колко е непрепоръчително да се противоречи на чиновника с кроткия глас, който имаше достъп до президента по всяко време и поддържаше частен архив с най-съкровена информация, от който хората се страхуваха, макар да не знаеха нищо конкретно за съдържанието му.

В четири без двадесет същия подиробед Чакала излезе от ресторанта на Кънингъм на Кързън Стрийт след един от най-вкусните и скъпи обеди, които можеха да предложат лондонските майстори по приготвяне на морски специалитети. В края на краищата, мислеше си Чакала, докато завиваше по Саут Одли Стрийт, известно време няма да може да обядва в Лондон, така че си заслужаваше да отбележи случая.

В същото време един черен „Ситроен“ 19 DS се измъкна през портала на вътрешното министерство на Франция на площад Бово. Регулировчикът в средата на площада, предупреден с едно провикване от колегите си при железните врати, задържа движението от всички околни улици и замръзна в приветствена поза.

След сто метра ситроенът зави към сивата каменна колонада на Елисейския дворец. И тук предупредените постови жандарми бяха спрели движението, за да осигурят на лимузината достатъчно място да завие и да се провре през изненадващо тесния портал. Двамата гвардейци, застанали пред будките си от двете страни на портала, поздравиха, поставили ръцете си в бели ръкавици напряко пред магазините на своите карабини, а министърът влезе в предния двор на двореца.

Една верига увиснала от ниско разположена халка върху вътрешната входна арка, задържа колата, докато дежурният за деня инспектор, от хората на Дюкре, хвърли вътре един поглед. Кимна на министъра, който също кимна в отговор. По даден от инспектора знак веригата падна на земята и ситроенът мина отгоре й. Стотина крачки жълтеникав чакъл го деляха от фасадата на двореца. Шофьорът Робер зави надясно и насочи колата обратно на часовниковата стрелка по края на двора, за да остави господаря си в основата на шестте гранитни стъпала, водещи към входа.

Вратата бе отворена от единия от двамата окичени със сребърни ланци, облечени в черни рединготи церемониалмайстори. Министърът слезе от колата и изкачи бързо стълбите, за да бъде приветстван при стъклената порта от главния церемониалмайстор. Поздравиха се най-официално, след което министърът последва дворцовия служител във вътрешността на сградата. Трябваше да се забавят малко във вестибюла под огромния полилей, виснал на позлатена дълга верига от високия сводест таван, докато церемониалмайсторът телефонира от мраморната масичка вляво от входа. Като остави телефонната слушалка, той се извърна към министъра, бегло се усмихна и продължи с обичайната си бавна и величествена походка нагоре по покритите с килим гранитни стълби отляво.

На първия етаж тръгнаха през късата и широка площадка над входното фоайе и спряха пред вратата от лявата страна. Церемониалмайсторът тихо почука. Отвътре се чу приглушено „Entrez“[3], служителят отвори плавно и отстъпи встрани, за да даде път на министъра да влезе в Salon des Ordonnances[4]. Когато министърът влезе, вратата се затвори зад гърба му без шум, а церемониалмайсторът пое достолепно надолу по стълбите към вестибюла.

През големия южен прозорец в отдалечения край на салона влизаха слънчеви лъчи и къпеха килима в топлина. Един от прозорците, високи от пода до тавана, бе отворен и откъм градината на двореца се чуваше гугукането на гривяк сред дърветата. Шумът от движението по разположената едва на петстотин крачки от прозорците Шанз-Елизе, напълно закрита от разклонените липи и брези, величествени в непокътнатата си лятна лиственица, се долавяше просто като някакво ромолене — по-слабо дори от гукането на гривяка. Както всеки път, когато се озоваваше в южните помещения на Елисейския дворец, г-н Фре, градско чедо, си представяше, че се намира в някой замък в сърцето на провинцията. Ревът на уличното движение по Сент Оноре от другата страна бе само спомен. Президентът, както му бе известно, обожаваше природата.

Дежурен офицер този ден бе полковник Тесер. Той се надигна иззад бюрото.

— Monsieur le Ministre[5]…

— Полковник… — Г-н Фре кимна с глава към затворената двойна врата с позлатени дръжки в лявата част на салона. — Очакват ли ме?

— Разбира се, господин министър. — Тесер прекоси помещението, почука отсечено на вратите, отвори едното крило и застана на входа.

— Министърът на вътрешните работи, Monsieur le President[6].

Отвътре се чу приглушено разрешение. Тесер отстъпи, усмихна се на министъра и Роже Фре влезе покрай него в личния кабинет на Дьо Гол.

Винаги си бе мислил, че в тази стая няма нещо, което да не говори за личността на човека, разпоредил как да я мебелират и украсят. Отдясно бяха трите високи и изящни прозореца, през които, както и в помещението на адютантите, се виждаше градината. Единият също бе отворен и гукането на гълъба, затихнало, докато министърът минаваше през вратата между двете помещения, отново долетя откъм градината.

Някъде под липите и брезите се криеха смълчани мъже, въоръжени с автоматични пистолети, с които можеха да улучат от двадесет крачки центъра на асо пика. Зла участ грозеше обаче оня от тях, който допуснеше да бъде зърнат от прозорците на първия етаж. В двореца бе станала легендарна яростта на човека, когото те биха защитавали фанатично, ако се наложеше, в случай че забележеше мерките, вземани за собствената му охрана, или пък в случай че тези мерки смутят уединението му.

Този бе един от най-тежките кръстове, които трябваше да носи Дюкре, и никой не завиждаше на задачата му да пази човек, за когото всички форми на лична охрана представляваха унижение, което той не желаеше да понася.

Вляво, край стената със затворените зад стъклени витрини лавици за книги, имаше масичка в стил „Луи XV“, а върху нея — часовник в стил „Луи XIV“. Подът бе застлан с килим, изтъкан през 1615 година от манифактурата „Савонри“ в придворната фабрика в Шайо. Както му обясни веднъж президентът, тази фабрика някога произвеждала сапун[7] и оттогава името й останало неразделно свързано с тъканите в нея килими.

В стаята нямаше нещо, което да не е семпло, да не е изпълнено с достойнство, да не е подбрано с вкус и най-вече — да не олицетворява величието на Франция. Това включваше също така, поне що се отнася до Роже Фре, и мъжа зад бюрото, който се надигна, за да го поздрави с обичайната си изискана вежливост.

Министърът си спомни, че Харолд Кинг, доайен на британските журналисти в Париж и единственият жив личен приятел на Дьо Гол от англосаксонско потекло, му каза веднъж, че с маниерите си на поведение президентът принадлежи не на двадесетия, а на осемнадесетия век. Всеки път след това, когато срещаше своя работодател, Роже Фре се мъчеше без успех да си представи облечена в коприна и брокат висока фигура, която поздравява със същите изтънчени жестове. Връзката бе очевидна, но самият образ му убягваше. Нито пък бе в състояние да забрави редките случаи, в които достолепният старец изпадаше в истински гняв от нещо подразнило го и бе използвал такъв груб казармен език, че околните или намиращите се наблизо членове на правителството оставаха като гръмнати и губеха дар-слово.

На министъра бе добре известно, че един от въпросите, способни да предизвикат подобна реакция, бе свързан с мерките, които шефът на вътрешното министерство смяташе за уместно да предприема във връзка със сигурността на институциите във Франция. Самият президент бе на първо място сред тия институции. Те никога не бяха говорили открито по тези въпроси и голяма част от предприеманото от Фре в тази област трябваше да се извършва тайно. Като си помисли за носения в чантата документ и за молбата, която се готвеше да отправи, той почти потрепера.

— Mon cher Frey.[8]

Високата, облечена в пепелявосив костюм фигура бе заобиколила огромното бюро, зад което обикновено седеше, с протегната за поздрав ръка.

— Monsieur le President, mes respects.[9]

Фре я пое. Le Vieux[10] поне изглеждаше в добро настроение. Придружи Фре до един от двата стола с прави облегалки, тапицирани с дамаска в стила на Първата империя, изработена в Бове[11], поставени пред бюрото. Изпълнил задълженията си на домакин, Шарл дьо Гол се върна откъм своята страна и седна с гръб към стената. Той се облегна и докосна с пръстите на двете ръце полираната повърхност пред себе си.

— Казано ми бе, драги Фре, че сте искали да ме видите във връзка с въпрос от особена важност. Е, какво имате да ми съобщите?

Роже Фре си пое дълбоко дъх и започна. Обясни кратко и стегнато какво го бе довело, като си даваше сметка, че Дьо Гол не цени многословното красноречие, освен ако не е неговото собствено, и то само при поява пред обществеността. В тесен кръг той обичаше лаконичността, както неколцина от по-словоохотливите му подчинени бяха установили за своя изненада.

Докато говореше, мъжът от другата страна на бюрото видимо настръхна. Облягаше се все по-назад и по-назад, като в същото време сякаш и порастваше. Гледаше министъра от висотата на величествения си нос, сякаш в кабинета му е бил повдигнат неприятен въпрос от служител, който до момента се е ползвал с доверие. Роже Фре обаче знаеше, че от пет метра разстояние лицето му би могло да представлява само мъглявина за президента, който криеше късогледството си при всички публични изяви и слагаше очила единствено за прочитане на речите си.

Министърът на вътрешните работи приключи монолога си, който надали бе продължил повече от една минута, като спомена коментарите на Ролан и Дюкре и добави:

— Докладът на Ролан е в чантата ми.

Без да пророни дума, президентът се пресегна над бюрото. Г-н Фре измъкна доклада от чантата си и му го подаде.

Шарл дьо Гол извади от горния джоб на сакото си очила за четене, сложи ги, отгърна папката и зачете. Гълъбът бе спрял да гука, усетил сякаш, че моментът не е подходящ за това. Роже Фре се загледа към дърветата, а сетне към бронзовата настолна лампа, поставена встрани от подложката за писане. Беше прекрасно оформена Flambeau de Vermeil[12] от периода на Реставрацията[13], която за петте години на президентството бе осветявала в продължение на хиляди часове държавни документи, преминавали в нощните часове през подложката до нея.

Генерал Дьо Гол беше бърз четец. Свърши с доклада за три минути, внимателно го затвори, кръстоса ръце отгоре му и попита:

— Е, драги ми Фре, какво искате от мен?

Министърът за втори път си пое дълбоко дъх и започна стегнато да изброява мерките, които мислеше да предприеме. На два пъти използува фразата: „Според мен, господин президент, за да отклоним тази заплаха, е необходимо…“ На тридесет и третата секунда от изложението си каза: „Интересите на Франция…“

Можа да стигне само дотук. Президентът го прекъсна и звучният му глас обожестви произнесената дума „Франция“ по начин, недостъпен за никой друг френски глас до този момент или след това.

— Интересите на Франция, драги ми Фре, изискват президентът на Франция да не бъде видян разтреперан от страх от заплахата на някакво си нищожно наемниче и… — той замълча, докато презрението към непознатия атентатор изпълваше помещението. — …при това чужденец.

Роже Фре разбра, че е победен. Генералът не загуби самоконтрол, както се бе опасявал министърът на вътрешните работи. Заговори ясно и точно, като човек, който не иска желанията му да останат в някаква степен недоизяснени за слушателя. Докато говореше, някои фрази проникваха през прозореца, за да бъдат чути от полковник Тесер:

— La France ne saurait accepter… la dignite et la grandeur asujetties aux miserables menaces d’un… d’un CHACAL[14].

Две минути по-късно Роже Фре напусна кабинета на президента. Кимна мрачно към полковник Тесер, излезе от кабинета на адютантите и се спусна по стълбището към вестибюла.

„Ето — мислеше си главният церемониалмайстор, докато придружаваше министъра по каменните стъпала към чакащия ситроен — един човек, изправен пред неразрешим проблем. Интересно, какво ли му е казал Стария?“ Но както подобава на главен церемониалмайстор, лицето му запази непоклатимото спокойствие на фасадата на двореца, в който бе служил двадесет години.

— Не, така не може да стане. По този въпрос президентът бе категоричен.

Роже Фре се извърна от прозореца на кабинета и изгледа мъжа, към когото бе отправил забележката си. Няколко минути след като се завърна от Елисейския дворец, той извика шефа на канцеларията си или, иначе казано — шефа на личния си персонал. Александър Сангинети беше корсиканец. Като човек, комуто министърът на вътрешните работи бе делегирал през последните две години голяма част от ръководството на всекидневната дейност на силите за сигурност на френската държава, той си бе извоювал известност и име, които варираха в най-широки рамки в зависимост от личната политическа принадлежност и схващанията за естеството на гражданските права.

Крайната левица го мразеше и се боеше от него заради решителната мобилизация на специалните части за борба с демонстранти и твърдата тактика, използуване от тия четиридесет и пет хиляди полувоенизирани побойници при срещите им с организирани било от левите, било от десните сили улични демонстрации.

Комунистите го наричаха „фашист“, може би защото някои от похватите му за поддържане на обществения ред наподобяваха средствата, използувани в работническия рай отвъд „желязната завеса“. Крайно десните, също наричани фашисти от страна на комунистите, го ненавиждаха не по-малко, като се позоваваха на същите аргументи за потискане на демокрацията и гражданските права, но по-вероятно защото безмилостната ефикасност на предприеманите от него мерки за поддържане на реда бяха до голяма степен предотвратили цялостното сриване на въпросния ред, което пък би улеснило един десен преврат, официално целящ възстановяване на същия този ред.

Не го обичаха и голяма част от обикновените хора тъй като драконовските му разпоредби засягаха всички чрез улични бариери, проверки за документи по всички по-главни кръстовища, контролни пътни постове и получилите широка известност снимки на демонстриращи младежи, смъкнати на земята от палките на специалните части. Печатът вече го бе кръстил „Мосю анти-ОАС“ и за разлика от сравнително малочислените голистки издания го ругаеше на поразия. Ако злополучното положение на най-критикувания човек във Франция с нещо му се отразяваше, той съумяваше да го крие. Божеството в неговата лична религия бе на сигурно място в един кабинет на Елисейския дворец и в тази религия Александър Сангинети оглавяваше курията. Той бе смръщил вежди над писалищната подложка пред себе си, върху която лежеше мукавената папка с доклада на Ролан.

— Това е невъзможно! Невъзможно! Той е невъзможен! Ние трябва да закриляме живота му, а той не ни позволява. Аз мога да го пипна тоя… тоя Чакал. Но вие казвате, че не ни е позволено да предприемаме контрамерки. Какво да правим? Ей така да го чакаме да нападне? Ей така да си седим и да чакаме?

Министърът въздъхна. Той не бе очаквал друго от шефа на канцеларията си, но от това задачата му не ставаше по-лека. Седна отново зад бюрото си.

— Слушай, Александър, на първо място, ние все още не сме напълно убедени в правотата на доклада на Ролан. Това е негово собствено тълкуване на бръщолевенията на оня… Ковалски, който пък е вече покойник. Може Ролан и да греши. Във Виена все още провеждаме разследване, поддържам връзка с Гибо и той до довечера очаква да получи отговор. Трябва да се съгласим все пак, че в настоящия момент надали е реалистично да се започне общонационално издирване на чужденец, който ни е известен единствено с псевдонима си. В този смисъл трябва да се съглася с президента.

Освен това такива са неговите инструкции… или по-точно изричните му разпореждания. Повтарям ги, за да не остане у някого и следа от съмнение. Никаква разгласа, никакво общонационално издирване, нито намек вън от тесния ни кръг, че нещо не е наред. Президентът смята, че ако тайната бъде разкрита, печатът ще празнува, чуждите държави ще ликуват, а всяка допълнителна мярка за сигурност, предприета от нас, би била оценена както тук, така и в чужбина като сценарий, по силата на който президентът на Франция се крие от един-едничък човек, при това чужденец.

Той няма, повтарям, няма да се примири с подобно нещо. Всъщност… — министърът подчерта мисълта си с вдигнат показалец — … той ми заяви недвусмислено, че ако в резултат от нашите действия станат публично достояние някои подробности или дори общата картина, ще се търкалят глави. Повярвайте ми, cher ami[15], никога не съм го виждал тъй непреклонен.

— Но обществената програма трябва на всяка цена да се промени — възрази корсиканският чиновник. — Не бива да се явява пред хора, докато този човек не бъде заловен. Той трябва непременно…

— Той нищо няма да отмени. Никакви промени в програмата му. Нито дори с един час или една минута. Всичко трябва да вършим при най-строга тайна.

За първи път след осуетяването на опита за покушение във Военното училище през февруари, когато заговорниците бяха заловени, Александър Сангинети доби усещането, че се е върнал там, откъдето бе започнал. През изтеклите два месеца на борба срещу вълната банкови и други обири той си бе позволил да допусне, че най-лошото е отминало. Тъй като структурата на ОАС се огъваше под двоен натиск — на Оперативното управление отвътре и на полицейските пълчища отвън, той бе приел престъпната вълна като предсмъртна агония на Тайната армия, последна шепа главорези в действие, опитващи да съберат достатъчно средства, за да живеят добре в изгнание.

Последната страница от доклада на Ролан обаче показваше ясно, че десетките двойни агенти, които бе успял да вкара дори в най-висшите ешелони на ОАС, бяха неутрализирани от наемника, оставащ анонимен освен за трима мъже, недостъпни в един римски хотел, и той сега виждаше как обемистите архиви, съдържащи досиета за всеки макар и бегло свързан в дадения момент с ОАС, на които вътрешното министерство обикновено би могло да разчита за информация, бяха направени безполезни от едно просто обстоятелство. Чакала бе чужденец.

— Щом не ни е разрешено да действаме, какво можем да сторим?

— Не съм казал, че не ни е позволено да действаме — поправи го Фре. — Казах, че не ни е разрешено да действаме открито. Всичко трябва да се върши тайно. Така ни остава само една алтернатива. Самоличността на наемника трябва да се установи чрез тайно разследване, той трябва да бъде намерен където и да е, във Франция или в чужбина, след което да бъде без колебание унищожен.

— … и да бъде без колебание унищожен. Това е, господа, единственият начин на действие, който ни остава.

Министърът на вътрешните работи огледа събраните около масата в конферентната зала на ведомството, за да им даде време да вникнат в казаното. В помещението имаше четиринадесет души, включително той самият.

Министърът стоеше прав начело на масата. До него отдясно седеше шефът на канцеларията му, а отляво — префектът на полицията — политическият ръководител на френските полицейски сили.

Отдясно на Сангинети покрай продълговатата маса седяха генерал Гибо, началник на SDECE, полковник Ролан, шеф на Оперативния отдел и автор на доклада, по едно копие от който лежеше пред всеки от присъстващите. До Ролан бе комисар Дюкре от Corps de Securite Presidentielle[16] и полковник Сен Клер дьо Вийобан, офицер от Военновъздушните сили на служба в Елисейския дворец, фанатизиран голист, но известен в обкръжението на президента като фанатизиран и спрямо собствените си амбиции.

Вляво от г-н Морис Папон, префекта на полицията, бяха г-н Морис Гримо, генерален директор на националните антикриминални сили на Франция — Surete Nationale, и след това един до друг петимата началници на отделите, образуващи тази служба.

Макар и любим герой на писателите, представящи я като страшилище за престъпниците, самата служба е много малка и с малочисления си личен състав осъществява контрол над петте криминални отдела, които в действителност вършат работата. Задачите й са административни, както и на също тъй криворазбрания Интерпол, а самата тя няма на щат нито един детектив.

Човекът, под чиято команда се намираше националният следователски състав на Франция, седеше до Морис Гримо. Това бе Макс Ферне, директор на Police Judiciaire. Освен огромната Главна квартира на Ке дез Орфевр, много по-голяма от Главната квартира на Surete, разположена на улица Сосе № 11, зад ъгъла на Министерството на вътрешните работи, тази полиция контролираше и седемнадесет областни управления — по едно за всяка от седемнадесетте полицейски административни единици, на които бе разделена френската метрополия. Под тяхно ръководство се намираха селищните подразделения, общо 453 на брой — 74 централни комисариата, 253 местни комисариата и 126 полицейски участъка. Цялата мрежа бе пръсната в две хиляди градове и села на Франция. Това е криминалната полиция. В селските райони, както и по протежение на главните пътища по-общите задачи, свързани с поддържане на законността и реда, се осъществяваха от Националната жандармерия и Пътната полиция — моторизираната жандармерия. С оглед по-голямата ефикасност на действията, в много райони жандармеристи и полицаи деляха общи помещения и други съоръжения. Общият брой на хората под командването на Макс Ферне в Следствената полиция през 1963 година надвишаваше малко цифрата двадесет хиляди. Вляво от Ферне покрай масата бяха наредени началниците на другите четири отдела: Bureau de Securite Publique, Renseignements Generaux, Direction de la Surveillance du Territoire и Corps Republicain de Securite.

Първият от изброените отдели отговаряше главно за предпазване на сгради, комуникации, главни пътища и всякаква друга държавна собственост от саботажи и щети.

Вторият, наричан още Централна архивна служба, служеше като памет на останалите четири — в неговата главна квартира се съхраняваха четири и половина милиона лични дела на хора, попаднали в полезрението на френската полиция от деня на нейното основаване до ден-днешен. Те бяха наредени на почти деветкилометрови лавици и двойно картотекирани — по името на лицето, за което се отнасяха, и по вида на престъплението, за което е било осъдено или просто заподозряно. Регистрирани бяха също така имената на оправданите и на явилите се по делата свидетели. Макар по онова време системата да не бе още компютъризирана, архиварите се гордееха с това, че могат за броени минути да изровят подробности около извършен преди десет години палеж в някое селце или пък имената на свидетелите, явили се по някой незначителен процес, едва намерил място но страниците на вестниците.

Към това трябва да се прибавят всички пръстови отпечатъци, снемани във Франция, както и множество останали неидентифицирани. Имаше още десет и половина милиона регистрационни карти, включително граничния контролен лист на всеки турист, влязъл през кой да е пункт, и адресните карти, попълвани от всеки гост на френски хотел извън Париж. Само поради недостиг на пространство тези карти трябваше да се изхвърлят през определени, доста къси периоди, за да направят място на нови, огромни количества, постъпващи всяка година.

Единствените редовно попълвани на френска територия карти, които не попадаха в тези архиви бяха от хотелите на Париж. Те се събираха в столичната префектура на булевард Пале.

Третият отдел, чийто началник седеше през три стола от Ферне, беше контраразузнаването на Франция, отговорен също така за постоянното наблюдение на летища, пристанища и граници. Преди да бъдат предадени в архива, граничните контролни листове се преглеждаха от служители на този отдел на граничния пункт, за да се установи евентуалното влизане на нежелано лице.

Последният в редицата бе началникът на четиридесет и петте хиляди мъже, използувани през последните две години от Александър Сангинети по такъв широко популяризиран и тъй непопулярен начин.

Поради теснотията последният началник бе седнал в края на масата, с лице към министъра. Оставаше само още един стол — между шефа на Специалните части и полковник Сен Клер, в десния ъгъл. Той бе зает от огромен отпуснат мъж, димът от чиято лула очевидно дразнеше капризния полковник отляво. Министърът изрично бе настоял пред Макс Ферне да доведе този човек на съвещанието. Това бе комисар Морис Бувие — ръководител на Криминалната бригада при Следствената полиция.

— Така че това е положението, господа — заключи министърът. — Всички прочетохте доклада на полковник Ролан. Вече чухте от мен за значителните ограничения, които президентът сметна за нужно да наложи върху усилията ни да отклоним тази заплаха. Той е ръководен от интереси, свързани с достойнството на Франция. Подчертавам отново необходимостта от пълна тайна на разследването и на всяко последващо действие. Излишно е да го казвам: всички се заклевате да пазите пълно мълчание и да не обсъждате въпроса с когото и да било извън това помещение, освен ако ново лице не бъде посветено в тайната, но не преди това да е станало.

Събрах ви тук, тъй като ми се струва, че рано или късно каквото и да трябва да извършим, ще трябва да бъдат мобилизирани силите на всички представени отдели, така че вие, техните ръководители, не бива да храните и най-малко съмнение относно изключителната важност на случая. Той трябва да привлича веднага личното ви внимание. Няма да има делегиране на власт на по-младши освен в случаите, когато това може да стане, без да се разкрива причината.

Министърът млъкна отново. От двете страни на масата няколко глави кимнаха мрачно. Други приковаваха поглед към говорещия или върху папката пред себе си. В далечния край комисар Бувие гледаше в тавана и пускаше от крайчеца на устата си къси струйки дим като изпращащ сигнали индианец. Военновъздушният полковник до него потрепваше при всяко изпускане.

— А сега — отново заговори министърът — мисля, че мога да ви попитам за вашите съображения по въпроса. Полковник Ролан, постигнахте ли някакъв резултат при разследванията си във Виена?

Ръководителят на Оперативния отдел вдигна очи от собствения си доклад, хвърли кос поглед към генерала, който ръководеше SDECE, но не получи нито подкрепа, нито знак на неодобрение.

Генерал Гибо помнеше, че е загубил половин ден да успокоява шефа на Трети отдел по повод взетото рано сутринта от Ролан решение да използува виенската служба за собственото си разследване, затова гледаше право пред себе си.

— Да — каза полковникът. — Тази сутрин и следобед оперативни работници във Виена посетиха пансион „Клайст“ на Брукнералее. Това е малък частен хотел. Носели са снимки на Марк Роден, Рьоне Монклер и Андре Касон. Нямаше време да им изпратим фотография и на Виктор Ковалски, а тя е липсвала в техните архиви във Виена.

Администраторът на хотела казал, че познава поне двама от тях. Но не можел да ги идентифицира. Известна сума преминала в ръцете му и той бил помолен да провери дневника на хотела за дните между 12 и 18 юни — на втората дата тримата шефове на ОАС са били вече в хотела в Рим.

Най-накрая човекът заявил, че си спомня лицето на Роден, който на 15 юни наел стая под името Шулц. Администраторът казал, че Шулц провел нещо като делова среща следобеда, преспал в стаята и на другия ден си заминал.

Спомнил си, че Шулц имал и придружител — много едър мъж с недодялани маниери, което и станало причина да го запомни. Шулц бил посетен сутринта от двама мъже и те провели разговор. Двамата може да са били Касон и Монклер. Не бил сигурен, но смятал, че е виждал поне единия.

Казал също така, че тримата останали в стаята си през целия ден, с изключение на късната утрин, когато Шулц и великанът, както той нарича Ковалски, излезли за половин час. Никой от тях не обядвал, нито пък слязъл да се храни долу.

— Посетени ли са били от пето лице? — попита нетърпеливо Сангинети.

Ролан продължи да докладва с равен тон, както досега:

— Вечерта към тях се присъединил за половин час още един мъж. Администраторът го запомнил, тъй като посетителят влязъл в хотела и се устремил по стълбите така бързо, че той нямал възможност да го разгледа. Сметнал, че може да е някой от гостите, който носи ключа у себе си. Видял само пеша от палтото му, докато се качвал но стълбите. Само след минутка човекът се върнал във фоайето. Администраторът е сигурен, че е бил същият човек — поради палтото.

Мъжът взел телефона от рецепцията и поискал да го свържат с Шулц в стая 64. Казал на френски две изречения, оставил слушалката и пак поел нагоре по стълбите. Прекарал горе половин час, после си отишъл, без да каже дума. След около още час другите двама посетители на Шулц също си тръгнали един по един. Шулц и великанът останали да нощуват, а на другия ден след закуска си заминали.

Единственото описание, което администраторът можал да даде за посетителя от предната вечер, гласи: висок, за възрастта не е сигурен, очевидно правилни черти, но носел големи тъмни очила, говори свободно френски, руси коси, доста дълги и отметнати назад.

— Има ли възможност този човек да окаже съдействие при изработване на словесен портрет на русия? — попита префектът на полицията Папон.

Ролан поклати глава.

— Моите… нашите агенти са се представили за цивилни служители на виенската полиция. За щастие единият може да мине за виенчанин. Но подобен маскарад не може да се поддържа вечно. Човекът е трябвало да бъде разпитван на работното му място в хотела.

— Трябва ни по-точно описание — настоя началникът на архивния отдел. — Споменал ли е някакво име?

— Не — отвърна Ролан. — Това, което чухте, е резултат от тричасов разпит на администратора. Към всеки въпрос са се връщали отново и отново. Нищо повече не може да си спомни. Вън от словесния портрет това е най-доброто, което можем да получим от него.

— Не можете ли да го пипнете като Аргу, така че да направи описание на този убиец тук, в Париж? — поинтересува се полковник Сен Клер.

Министърът се намеси.

— И дума не може да става за повече отвличания. Все още сме на нож с Германското външно министерство заради Аргу. Подобно нещо може да свърши работа един-единствен път.

— Като се има предвид сериозността на положението — обади се началникът на контраразузнаването, — изчезването на един хотелски администратор би могло да се организира далеч по-дискретно, отколкото в случая с Аргу.

— Така или иначе — обади се тихо Макс Ферне, — остава съмнително доколко може да бъде от полза словесният портрет на един човек с големи, огънати около лицето тъмни очила. Много малко словесни портрети, изградени върху мимолетна среща отпреди два месеца, при това траяла двадесетина секунди, имат сходство с престъпника, когато той бъде действително заловен. Много от тия портрети биха могли да се отнесат към половин милион души, а някои са направо заблуждаващи.

— Така че, ако изключим Ковалски, който е мъртъв и каза всичко, което знаеше, а то не бе много, на света има само четирима души, които знаят самоличността на тоя Чакал — обади се комисар Дюкре. — Единият е самият той, а другите трима се намират в един хотел в Рим. Какво ще кажете да опитаме да докараме някой от тях тук?

Министърът отново поклати глава.

— Инструкциите ми по този въпрос са изрични. Отвличанията се изключват. Италианското правителство ще побеснее, ако подобно нещо се случи на няколко метра от Виа Кондоти. Освен това има някои съмнения относно неговата осъществимост. Генерале?

Генерал Гибо вдигна поглед към събраните.

— Мащабите и качественото равнище на защитния екран, издигнат от Роден и двамата му довереници около тях, според докладите на агентите ми, които ги държат под постоянно наблюдение, изключват подобна възможност и от практическа гледна точка — каза той. — Заобиколени са от осем бивши легионери от най-висока класа или поне седем, ако Ковалски не е бил заместен. Охраняват се всички асансьори, стълбища, пожарни стълби и покривът. За да бъде измъкнат някой от тях жив, ще трябва да се прибегне до голямо сражение, вероятно с употреба на газови гранати и автомати. Дори тогава обаче възможностите да измъкнем човека от страната и да го прекараме на още петстотин километра на север във Франция, с италианците по петите ни, биха били наистина твърде малки. Разполагаме с хора, които са сред най-добрите специалисти в света в тази област, и според тях това е просто невъзможно, освен ако не се използува военна операция в стила на командосите.

Помещението отново потъна в тишина.

— Е, господа — обади се министърът, — други предложения?

— Тоя Чакал трябва да бъде намерен. Дотук е ясно — отвърна полковник Сен Клер.

Неколцина от останалите около масата се спогледаха и една-две вежди се повдигнаха нагоре.

— Дотук положително е ясно — потвърди министърът. — Онова, което се мъчим да измислим, е как да бъде сторено в рамките на наложените ни ограничения и може би на тази основа най-точно ще определим кой от представените тук отдели най-добре би се справил със задачата.

— Закрилата на президента на републиката — надуто заяви полковник Сен Клер — трябва в последна сметка, когато всички други са се провалили, да остане в ръцете на президентската охрана и на личната канцелария на президента. Ние, мога да ви уверя в това, министре, ще изпълним своя дълг.

Неколцина от завършените професионалисти притвориха очи с неприкрита досада. Комисар Дюкре хвърли към полковника един поглед, който би го оставил на място, ако можеше да се убива с поглед.

— Не знае ли, че Стария не ни слуша сега? — прошепна Гибо към Ролан.

Роже Фре вдигна поглед, за да срещне очите на елисейския придворен, и показа защо е министър.

— Полковник Сен Клер, разбира се, е напълно прав — промърка той. — Ние всички ще изпълним своя дълг. Убеден съм, че полковникът си дава сметка, че ако определен отдел поеме отговорността за осуетяване на тоя заговор и не успее или ако дори само използува средства, които въпреки желанието на президента биха могли, поради небрежност, да привлекат вниманието на обществеността, върху главата на провалилия се несъмнено ще се стоварят някои неблагоприятни последици.

Заплахата висна над дългата маса, по-осезаема от облака синкав дим от лулата на Бувие. Тънките черти на Сен Клер видимо се свиха и в очите му се появи тревога.

— Всички тук знаем за ограничените възможности, с които разполага президентската охрана — каза глухо комисар Дюкре. — Прекарваме времето си в непосредствена близост с личността на президента. Очевидно това разследване трябва да обхване значително по-широки мащаби, отколкото моите подчинени биха могли да си позволят, без да пренебрегват преките си задължения.

Никой не възрази, тъй като всеки шеф на отдел знаеше, че казаното от началника на президентската охрана е вярно. От друга страна, никой не желаеше министерският поглед да се спре върху него. Роже Фре огледа масата и се спря в другия й край на обвитата в дим едра фигура на комисар Бувие.

— Вие как мислите, Бувие? Още не сте вземали думата.

Детективът извади лулата от устата си, съумя да пусне струйка смрадлив дим право в лицето на извърналия се към него Сен Клер и заговори спокойно, като човек, излагащ току-що хрумнали му прости обстоятелства:

— Струва ми се, господин министре, че SDECE не може да разкрие този човек чрез агентите си в ОАС, понеже дори ОАС не знае кой е той. Оперативният отдел не може да го унищожи, защото не знае кого да унищожи. Контраразузнаването не може да го залови на границата, понеже не знаят кого да търсят, а архивата не може да ни даде нищо за него, тъй като не знае какво да търси. Полицията не може да го арестува, защото не знае кого да арестува, а специалните части не могат да го преследват, след като не знаят кого да преследват. Цялата структура на силите за сигурност във Франция е безсилна, тъй като липсва име. Ето защо ми се струва, че първата задача, без решаването на която всички останали стават безсмислени, е да се даде на тоя човек име. Когато разполагаме с име, получаваме лице, от лицето — паспорт, а от паспорта — арест. А за да се открие името, при това тайно, е необходима чисто детективска работа.

Бувие млъкна и втъкна лулата между зъбите си. Казаното от него се предъвкваше от всеки от мъжете край масата. Никой не можеше да го оспори. Сангинети кимна бавно.

— И кой, комисаре, е най-добрият следовател във Франция? — попита тихо.

Преди да свали отново лулата си, Бувие помисли няколко секунди.

— Най-добрият детектив във Франция, господа, е собственият ми заместник, комисар Клод Льобел.

— Повикайте го — каза министърът на вътрешните работи.

[1] Добре, Благодаря, комисар. (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Господин Фокар, ако обичате. (фр.) — Б.пр. ↑

[3] Влезте. (фр.) — Б.пр. ↑

[4] Адютантска стая (фр.). — Б.пр. ↑

[5] Господин министър (фр.). — Б.пр. ↑

[6] Господин президент (фр.). — Б.пр. ↑

[7] На френски „савон“. — Б.пр. ↑

[8] Драги ми Фре. (фр.) — Б.пр. ↑

[9] Господин президент, моето уважение. (фр.) — Б.пр. ↑

[10] Старият (фр.). — Б.пр. ↑

[11] Френски град, в който още от 1660 г. съществува известна манифактура за тапицерски платове. — Б.пр. ↑

[12] Буквално факел от позлатено сребро (фр.) — художествен стил. — Б.пр. ↑

[13] Периодът от т.нар. Втора империя (1852 — 1870), когато Луи Наполеон Бонапарт, провъзгласил се за император Наполеон III, прави опит да възстанови монархията във Франция. — Б.пр. ↑

[14] Франция не може да приеме… достойнството и величието да бъдат поставени в зависимост от заплахите на един… на един Чакал… (фр.) — Б.пр. ↑

[15] Скъпи приятелю (фр.). — Б.пр. ↑

[16] Служба за охрана на президента (фр.) — Б.пр. ↑

Втора част
Анатомия на едно преследване

10.

След един час Клод Льобел излезе от заседателната зала объркан и зашеметен. В продължение на петдесет минути бе слушал министъра на вътрешните работи, който го осведоми за предстоящата задача.

Когато влезе, го помолиха да седне в края на масата, притиснат между началника на специалните части и собствения си шеф. Останалите четиринадесет запазиха мълчание, докато той изчете доклада на Ролан, като през цялото време усещаше любопитните им погледи, които го преценяваха от всички страни.

Когато остави доклада, у него се надигна тревога. Защо го викат? После заговори министърът. Това не бе нито консултация, нито молба, а заповед, последвана от подробна информация. Щеше да има собствен кабинет и неограничен достъп до всяко необходимо сведение. Целият потенциал на организациите, оглавени от насядалите около масата мъже, щеше да бъде на негово разположение. Нямаше да има никакви ограничения върху разходите.

На няколко пъти му бе внушена необходимостта от пълна тайна, наложена лично от държавния глава. Докато слушаше, сърцето му се сви. Те настояваха, не, заповядваха да извърши невъзможното. Нямаше нищо, за което да се залови. Нямаше дори престъпление. Поне засега. Липсваха улики. Никакви свидетели освен тримата, които не можеше да разпита. Само едно име, едно кодово название, и един цял свят, където да го издирва.

Клод Льобел бе — той сам знаеше това — добър полицай. Винаги е бил добър полицай — бавен, прецизен, методичен, старателен. Само в някои случаи се бе проявявал проблясък на вдъхновение, необходим за превръщането на един добър полицай в забележителен детектив. Но никога не бе забравял обстоятелството, че в работата на полицая деветдесет и девет на сто от влагания труд е рутинно, с нищо не забележително разследване, проверки и двойни проверки, трудолюбиво изплитане на паяжина от отделни части, докато те се превърнат в едно цяло, цялото да стане мрежа, която в края на краищата ще затвори престъпника в клетка. Клетка, която не само да се отрази във вестникарски заглавия, но и да може да издържи изпитанието на съдебния процес.

В Следствената полиция минаваше за малко муден. Прилежен човек, който не обичаше да става обект на общественото внимание и никога не правеше пресконференции от типа на тези, върху които мнозина от колегите му бяха изградили своята репутация. И все пак Льобел бе вървял неотклонно нагоре по стълбата, разнищвал бе делата си, вкарвал бе престъпниците в затвора. Когато преди три години се оваканти мястото на началник на отдел „Убийства“ в Криминалната бригада, дори другите претенденти за поста се съгласиха, че ще е справедливо то да се заеме от Льобел. Представял се бе много добре при разкриването на убийства и за три години не пропусна да осигури арестуването на престъпника, макар веднъж един от тях да бе оправдан по технически причини.

Като началник на отдел „Убийства“ Льобел попадна по-отблизо под погледа на Морис Бувие, шефа на цялата бригада — също полицай от старата генерация. И така, когато преди няколко седмици Дюпюи внезапно почина, именно Бувие поиска Льобел да стане новият му заместник. Някои в Следствената подозираха, че затрупаният през голяма част ат времето си с административни дейности Бувие иска да има на разположение приближаващ пенсионната възраст подчинен, който да е в състояние тихомълком да се занимава с големите, привличащи вниманието на печата дела, без да отнема от славата на своя началник. Но може би тия хора бяха просто твърде строги съдници.

След заседанието в министерството копията от доклада на Ролан бяха прибрани на съхранение в касата на министъра. Само на Льобел бе позволено да задържи екземпляра на Бувие. Единствената му молба бе да му разрешат да потърси конфиденциално връзка с началниците на следствените органи в по-големите държави, където съществуваше вероятност в архивите да е регистриран наемен убиец от типа на Чакала. Без такова сътрудничество, посочи той, би било невъзможно дори да започне разследването.

Сангинети попита дали може да се разчита на тези хора да си държат устата затворена. Льобел отговори, че лично познава необходимите лица и че проучванията му няма да имат официален характер, а ще протекат на основата на личните връзки, съществуващи между повечето полицаи от висшите ешелони в западния свят. След известен размисъл министърът даде съгласието си.

И ето сега Льобел стоеше в хола, чакаше Бувие и наблюдаваше как ръководителите на отдели се изнизват покрай него навън. Едни кимваха отсечено и отминаваха, други си позволяваха съчувствена усмивка и му пожелаваха лека нощ. Докато Бувие все още разговаряше тихичко с Макс Ферне в заседателната зала, отвътре сред последните излезе аристократичният полковник от личния състав на Елисейския дворец. Когато мъжете около масата бяха набързо представяни, Льобел бе запомнил името Сен Клер дьо Вийобан. Полковникът спря пред дребния и закръглен комисар и го загледа със зле прикрито неудоволствие.

— Надявам се, комисаре, че ще имате успех в разследването си, и при това бърз — каза той. — Ние в двореца ще следим отблизо вашите действия. В случай че не успеете да намерите този бандит, мога да ви уверя, че ще има някои… последици.

Сен Клер се извърна на пети и надуто пое надолу по стълбите към фоайето. Льобел не каза нищо, само бързо примигна няколко пъти.

Един от факторите в издигането на Клод Льобел, който му бе носил успех в следователската работа през двадесетте години, когато постъпи в следствените органи на Четвъртата република като млад детектив в Нормандия, бе способността му да предразполага хората да разговарят с него.

Той нямаше внушителната фигура на Бувие, традиционния символ на авторитета на закона. Нито пък можеше да си играе с думите като толкова много представители на новото поколение млади следователи, постъпващи напоследък в службата, които бяха в състояние да смутят и сплашат всеки свидетел. И двете липси обаче не му пречеха в работата.

Льобел знаеше, че повечето престъпления във всяко общество се извършваха под погледа на малкия човек, на дребния търговец, на продавача, на пощаджията или банковия чиновник. А той умееше да накара тези хора да говорят с него и съзнаваше това.

Отчасти това се дължеше на ръста му — беше дребен и в много отношения напомняше карикатурата на мъжа под чехъл, какъвто всъщност и беше, макар никой в отдела да не знаеше това.

Обличаше се старомодно в омачкан костюм и шлифер. Обноските му бяха кротки, като че ли моли за извинение, и когато молеше свидетеля да даде сведения, поведението му до такава степен контрастираше с отношението към тоя човек при първия му сблъсък със закона, че той проявяваше склонност да питае топли чувства към следователя като към спасител от грубостта на неговите подчинени.

Имаше обаче и нещо друго. Той оглавяваше отдела за убийства в най-мощната криминална полиция на Европа. Беше служил десет години като детектив в Криминалната бригада на реномираната Следствена полиция на Франция. Зад мекотата и привидната простоватост се криеше комбинация от остър ум и упорито нежелание да се поддава на чиито и да било опити да му се повлияе или да бъде сплашен при изпълнение на дадена задача. Заплашван бе от някои измежду най-злонравите гангстерски босове във Франция, които заключаваха от честото мигане, с което Льобел посрещаше подобни опити, че предупрежденията им се приемат според техните очаквания. Едва по-късно, в затворническата килия, те имаха време да проумеят, че са подценили кротките кафяви очи и подобните на четка за зъби мустаци.

На два пъти бе ставал обект и на опити да бъде сплашен от богати и влиятелни личности: единия път, когато виден индустриалец поиска негов служител да бъде обвинен в злоупотреба на базата на повърхностен анализ на ревизионен акт, и втория, когато светски лъв пожела да бъде преустановено следствието по повод смъртта на млада актриса, причинена от свръхдоза наркотици.

В първия случай, разследването на делата на индустриалеца има за резултат установяването на някои други, при това далеч по-сериозни несъответствия, които нямаха нищо общо с дребния счетоводител, но които накараха индустриалеца да съжали, че не е заминал за Швейцария, докато все още разполагаше с подобна възможност. При втория случай светският лъв свърши с дълъг престой като гост на държавата, през който има възможност да съжали, задето изобщо му е хрумнало да ръководи престъпна организация от апартамента си на авеню Виктор Юго.

Отговорът на Клод Льобел на забележката на полковник Сен Клер се изрази в примигване като на смъмрен ученик и мълчание. Но тази забележка в никакъв случай не се отрази върху начина, по който по-нататък изпълняваше наложената му задача.

От заседателната зала излезе и последният човек и Морис Бувие се присъедини към Льобел. Макс Ферне му пожела успех, отривисто се ръкува и пое надолу по стълбите. Бувие потупа рамото на заместника си с ръка като пушен бут.

— Eh, bien, mon petit Claude.[1] Такива ми ти работи значи. Аз предложих Следствената полиция да се заеме с тази работа. Нямаше как. Тия другите щяха да си приказват цял живот. Ела да поговорим в колата.

Бувие тръгна пръв надолу по стълбите и двамата седнаха отзад в чакащия на двора ситроен.

Минаваше девет и единственият остатък от деня бе тъмновиолетовата ивица над Ньой[2]. Колата на Бувие зави по авеню Марини и прекоси площад Клемансо. Льобел погледна вдясно и нагоре към бляскавия поток на Шанз-Елизе, чиято величавост в лятна вечер никога не преставаше да го изненадва и вълнува въпреки десетте години, откак бе дошъл от провинцията.

Най-после Бувие заговори:

— Ще трябва да зарежете всичко друго, с което се занимавате. Всичко. Изчистете си цялото бюро. Ще възложа на Фавие и Малкост да поемат висящите дела. Искате ли нов кабинет за тази задача?

— Не, предпочитам да си остана в сегашния.

— Окей, дадено, но отсега нататък той се превръща в главна квартира на операция „Да се намери Чакала“. Нищо друго. Ясно, нали? Искате ли някой да ви помага?

— Да, Карон — отвърна Льобел, имайки предвид един от по-младите инспектори, който бе работил с него в отдела по убийствата и когото бе довел в новата си служба като помощник-началник на Криминалната бригада.

— Окей, получавате Карон. Друг?

— Не, благодаря. Само че Карон ще трябва да знае.

Бувие помисли малко.

— Не би трябвало да има проблеми. Те не могат да очакват чудеса. Очевидно ви трябва помощник. Но още час-два нищо не му казвайте. Като се върна в службата, ще позвъня на Фре да поискам официално съгласие. Все пак никой друг не трябва да узнае. След два дни печатът ще гръмне, ако нещо изтече.

— Никой друг, само Карон — каза Льобел.

— Добре. И още нещо, преди да изляза от съвещанието, Сангинети предложи цялата група, която бе там тази вечер, да се информира редовно относно хода на нещата. Фре се съгласи. Ферне и аз направихме опит да отклоним това предложение, но загубихме. От днес нататък всяка вечер в министерството ще давате сводка. Точно в десет.

— О, Господи — въздъхна Льобел.

— Теоретически — продължи Бувие с подчертана ирония — всички ние ще ви бъдем на разположение със съвети и предложения. Не се притеснявайте, Клод, Ферне и аз също ще бъдем там в случай, че вълците започнат да се зъбят.

— Това до второ нареждане ли е? — попита Льобел.

— Опасявам се, че да. Лошото е, че за тази операция няма разпределение на времето. Трябва да намерите този убиец, преди да се е добрал до Големия Шарл. Не знаем дали той самият няма програма, или пък каква би могла да е тя. Може би има намерение да действува още утре, а може би няма да предприеме нищо цял месец. Трябва да проумеете, че ще работите чак докато бъде заловен или поне идентифициран и с установено местонахождение. Оттам нататък смятам, че момчетата от Оперативния отдел ще се оправят сами.

— С доста неща — додаде Льобел.

— Вярно — бързо се съгласи Бувие, — но те си имат своите начини. Живеем в ужасяващи времена, драги ми Клод. Към огромното нарастване на обикновената престъпност сега следва да прибавим и политическата. Някои неща просто трябва да бъдат извършени. И те ги вършат. Както и да е, просто опитайте да хванете тоя негодник.

Колата зави по Ке дез Орфевр и мина през портала на Следствената. След десет минути Клод Льобел бе в кабинета си. Отиде до прозореца, отвори го, наведе се навън и се загледа към Ке де Гран-з-Огюстен на левия бряг. Макар от него да го делеше тесен ръкав на Сена, където тя обхождаше Ил дьо ла Сите[3], той бе достатъчно близо, за да види вечерящите в разположените по тротоара ресторанти край брега, да чува техния смях и дрънченето на бутилки и чаши с вино.

Ако беше друг тип човек, би могло да му мине през ума, че делегираните му през последните деветдесет минути права го бяха превърнали, поне за известно време, в най-могъщия полицай на Европа, че само президентът и министърът на вътрешните работи можеха да налагат възбрана върху исканията му за подкрепа, че би могъл, поне теоретически, да мобилизира армията, при условие че това може да се осъществи тайно. Би могло също така да му хрумне, че колкото и всеобхватни да бяха правата му, те зависеха от успеха. При сполука щеше да увенчае кариерата си с почести, но при неуспех можеха да го съсипят, както намекна Сен Клер дьо Вийобан.

Но тъй като бе онова, което бе, той не помисли за никое от тия неща. Чудеше се как да обясни по телефона на Амели, че до второ нареждане няма да се прибира. На вратата се почука.

Инспекторите Малкост и Фавие пристигнаха за материалите по четирите дела, върху които Льобел бе работил, преди да го извикат същата вечер. Половин час му трябваше да въведе Малкост в двете дела, които му предаваше, и Фавие — в другите две.

Когато си излязоха, той въздъхна дълбоко. На вратата отново се почука. Беше Люсиен Карон.

— Току-що ми се обадиха от канцеларията на комисар Бувие — започна той. — Казаха ми да се явя при вас.

— Точно така. До второ нареждане съм освободен от всички текущи задължения и ми е възложена една доста специална задача. Вие сте определен за мой помощник.

Не си даде труд да ласкае Карон, като му разкрие, че именно той бе настоял младият инспектор да стане негова дясна ръка. Телефонът на бюрото иззвъня. Льобел вдигна слушалката и мълчаливо се заслуша.

— Така — каза накрая, след като затвори. — Беше Бувие. Съобщи ми, че е получил съгласие да ви кажа за какво става дума. Като начало, най-добре прочетете това.

Докато седналият на стола пред бюрото Карон четеше доклада на Ролан, Льобел събра всички останали папки и бележки и ги струпа върху разхвърляните лавици отзад. Кабинетът твърде малко напомняше нервния център на най-мащабното издирване на човек във Франция. Полицейските кабинети никога не блестят с външен вид. Този на Льобел не правеше изключение.

Беше не по-голям от четири на четири и половина метра, с два прозореца от южната страна към реката и оживената пчелна пита на Латинския квартал, скупчен покрай булевард Сен Мишел. През единия прозорец проникваха топлият летен въздух и звуците на нощта. В кабинета имаше две бюра — едно за Льобел, с гръб към прозореца, и едно за секретаря край източната стена. Вратата бе срещу прозореца.

Освен двете бюра и столовете зад тях имаше още един стол с права облегалка, едно кресло до вратата, шест големи сиви кантонерки, наредени покрай почти цялото протежение на западната стена, чиито горни плотове служеха за опора на дълга редица справочници и юридически книги. Имаше и една етажерка между двата прозореца, пълна с алманаси и папки.

За домашен уют напомняше единствено поставена върху бюрото на Льобел рамкирана фотография на пълна дама с решителен вид, която бе мадам Амели Льобел, и две деца — грозновато момиче с очила в железни рамки и миши опашчици и юноша с меко потиснато изражение като на бащата.

Карон свърши с четенето и вдигна глава.

— Merde[4] — каза той.

— Както казахте, une enorme merde[5] — отвърна Льобел, който рядко си позволяваше употребата на силни фрази. Повечето началници в Следствената бяха познати на непосредствените си подчинени с прякори от рода на Шефа или Стария, но Клод Льобел, може би защото никога не пиеше повече от един малък аперитив, не пушеше и не псуваше, напомняше неизбежно на по-младите детективи за някогашните им преподаватели. Затова бе известен в „Убийствата“, а след това и в шефския коридор на бригадата като Учителя. Ако не бе такъв добър ловец на престъпници, той щеше да се превърне в посмешище.

— Все пак — продължи Льобел — изслушайте ме, ще ви запозная с подробностите около случая. Това ще е последният път, когато разполагаме с време.

В течение на тридесет минути той посвети Карон в събитията от изминалия следобед, от срещата на Роже Фре с президента, от съвещанието в министерството и собственото му спешно повикване по препоръка на Морис Бувие до превръщането, накрая, на кабинета, в който сега седяха, в главна квартира по издирването на Чакала. Карон мълчаливо слушаше.

— По дяволите — каза той накрая, когато Льобел свърши, — направо са ви съсекли. — Замисли се за миг и погледна към своя началник с тревога и загриженост: — Mon commissaire, давате ли си сметка, че са ви възложили нещо, което никой друг не го ще? Нали съзнавате какво ще направят с вас, ако не успеете да хванете своевременно този човек?

Льобел кимна с нотка на тъга.

— Да, Люсиен, знам. Нищо не мога да сторя. Възложиха ми задачата. Така че оттук нататък просто остава да я изпълним.

— Но с какво, за Бога, ще започнем?

— Ще започнем с това, че ще си дадем сметка — разполагаме с най-широките правомощия, предоставени някога на двама полицаи във Франция — отвърна усмихнат Льобел. — Така че ще ги използуваме. Като начало, настанете се зад това бюро. Вземете бележник и си запишете следното: секретарят ми да бъде преместен или ще излезе в платен отпуск до второ нареждане. Никой не може да бъде посвещаван в тайната. Вие ставате едновременно мой помощник и секретар. Наредете да донесат походно легло, постелки и възглавници, тоалетни принадлежности. Наредете да вземат от стола машинка за кафе, мляко и захар. Ще ни трябва много кафе.

Идете до телефонната централа и наредете да оставят десет външни линии и един телефонист на постоянно разположение на този кабинет. Ако почнат да шикалкавят, отправете ги директно към Бувие. Що се отнася до други мои искания, ще се обръщате направо към съответния шеф на отдел и ще се позовавате на мен. За щастие по силата на заповед този кабинет придобива приоритет над всички останали служби. Пригответе да подпиша циркулярен меморандум, по един за всеки шеф на отдел, присъствал на тазвечерното заседание, с който ги уведомявам, че вие сте сега единственият ми помощник, упълномощен да изисква от тях всичко, което бих поискал лично, ако не бях зает. Ясно ли е?

Карон спря да записва и вдигна поглед.

— Ясно, шефе. Мога да свърша това през нощта Кое е най-важното?

— Телефонната централа. Искам за там свестен човек, най-добрия, с когото разполагат. Идете при началника на администрацията и също се позовете на Бувие.

— Добре. Какво да искаме от тях като начало?

— Да ми осигурят колкото могат по-бързо пряка връзка с началниците на отделите „Убийства“ в криминалните полиции на седем държави. За щастие повечето от тях познавам лично от минали срещи в Интерпол. В някои случаи познавам заместник-началниците. Ако не можете да намерите единия, потърсете другия.

Страните са следните: Съединените щати, ще рече службата за вътрешно разузнаване във Вашингтон, Великобритания — помощник-комисарят по криминални дела на Скотланд Ярд, Белгия, Холандия, Италия, Западна Германия, Южна Африка. Намерете ги по домовете им или службите.

Като ги откриете един по един, уредете поредица телефонни разговори от стаята за връзка с Интерпол между мен и тях от седем до десет часа утре заран през двадесет минути. Свържете се със службата за връзка с Интерпол и заявете разговорите с всеки началник на отдел от другата страна, след като той се съгласи да бъде в съответната си Служба за връзка в уреченото време. Разговорите трябва да се провеждат само между двамата на специалната честота и да няма подслушване. Внушете на всеки от тях, че онова, което имам да им кажа, е само за собствените им уши и е от изключителна важност не само за Франция, но може би и за техните страни. До шест часа ми пригответе план на организираните седем разговора по реда им.

Междувременно аз ще се отбия до „Убийства“ да проверя дали някой чуждестранен наемен убиец не е бил заподозиран в действия у нас, без да бъде заловен. Признавам, че не се сещам за нищо в тази насока, а и подозирам, че Роден вече е проверил. Сега ясно ли ви е какво трябва да сторите?

Карон вдигна поглед с леко объркан вид от няколкото страници драсканици.

— Да, шефе. Разбрано. Така че по-добре да се залавям за работа.

Той протегна ръка към телефона.

Клод Льобел излезе от кабинета и се насочи към стълбите. В същото време, часовникът на „Нотр Дам“ по-надолу на острова отби полунощ и светът премина в утринта на дванадесети август.

[1] Е, Клод. (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Богаташко предградие на Париж. — Б.пр. ↑

[3] Остров на Сена, върху който се намират, между другото, Парижката префектура, Съдебната палата и парижката „Света Богородица“. — Б.пр. ↑

[4] Буквално лайно, често употребявана ругатня. (фр.) — Б.пр. ↑

[5] Огромно лайно (фр.). — Б.пр. ↑

11.

Полковник Раул Сен Клер дьо Вийобан се прибра в къщи малко преди полунощ. Последните три часа бе прекарал в педантично писане на доклад относно вечерното съвещание в Министерството на вътрешните работи. Този доклад щеше да бъде на другата сутрин най-отгоре върху бюрото на главния секретар на Елисейския дворец.

Положил бе специални усилия за доклада, като скъса две чернови, докато остана доволен от свършеното, а след това лично внимателно го преписа на белова. Дразнеше се от това, че трябва да се занимава с неквалифициран труд на машинописец, към който не бе привикнал, но тук бе налице предимството да се запази тайната от секретаря — обстоятелство, което той не се поколеба да изтъкне в самия доклад, — и освен това да представи първи труда си на сутринта, което, надяваше се, няма да остане незабелязано. С малко късмет докладът щеше да стигне до бюрото на президента един час след прочитането му от главния секретар, а това също нямаше да му навреди.

Допълнителни усилия положи за намиране на най-точните думи, с които да направи лек намек за авторовото неодобрение по повод поверяването на една такава важна задача като сигурността на държавния глава единствено в ръцете на някакъв си комисар от полицията, привикнал по силата на подготовката си и своя опит повече към разкриване на дребни престъпници, лишени от особен интелект или дарби.

Да отива твърде далече, не ставаше, понеже Льобел би могъл и да открие тоя Чакал. Но в случай че не го стореше, добре би било да се припомни, че навремето е имало един достатъчно разумен човек, който се е усъмнил в целесъобразността на избора на комисаря.

Той в никакъв случай не се заяждаше с Льобел. Обикновен човечец, гласеше личната му оценка. В доклада бе употребил израза „без съмнение проявявал е компетентност в службата“.

Разсъждавайки върху първите две ръкописни чернови, той стигна до заключението, че най-изгодната позиция, която би следвало да заеме, бе не открито да се противопоставя от самото начало на избора на този полицай с висок ранг, тъй като въпросният избор бе направен от цялото събрание и ако се противопоставеше, щяха да му поискат конкретни съображения за това. От друга страна обаче, трябваше да следи отблизо цялата операция в качеството си на представител на президентската канцелария и пръв да посочи с необходимата трезвост недостатъците в хода на разследването веднага щом се появят.

Размишленията му по въпроса как най-добре да бъде информиран за намеренията на Льобел бяха прекъснати от телефона, по който Сангинети го уведоми, че министърът е решил в последния момент да ръководи всяка вечер от десет часа съвещания, на които Льобел да дава отчет за хода на работата си. Новината зарадва Сен Клер. Тя решаваше неговия проблем. С малко подготовка през деня той би могъл да задава на детектива остри и уместни въпроси, с които да покаже на останалите, че поне в президентската канцелария си дават ясна сметка за изключителността и сериозността на положението.

Лично за себе си не смяташе, че наемният убиец, ако изобщо съществуваше, има особени шансове. Мерките за сигурността на президента бяха най-ефикасните в света, а част от работата му в канцеларията бе да се грижи за организацията на публичните явявания на държавния глава и да определя следваните от него маршрути. Той не се безпокоеше особено от вероятността някакъв си чуждестранен наемник да успее да се пребори с отлично организираната и мощна система за сигурност.

Отключи входната врата на апартамента и чу новопридобитата любовница да се обажда от спалнята:

— Скъпи, ти ли си?

— Да, cherie. Разбира се, че съм аз. Самотна ли беше?

Тя изтича откъм спалнята, облечена в къса прозрачна черна нощница, обшита около врата и по подгъва с дантела. Отразената светлина от нощната лампа проникваше през отворената врата на спалнята и очертаваше формите на младото й женствено тяло. Както обикновено при вида на любовницата си Раул Сен Клер изпита тръпка на удовлетворение при мисълта, че е негова и при това тъй дълбоко влюбена. По силата на характера си той бе повече склонен да се самопоздрави заради това обстоятелство, отколкото да благодари на щастливия случай, който ги бе събрал.

Тя обгърна врата му с голите си ръце и го целуна продължително с отворени уста. Отвърна й колкото можа все още стиснал чантата си и вечерния вестник.

— Хайде — каза, когато се отделиха един от друг, — бягай в леглото, аз идвам веднага.

Плесна я по задника, за да побърза. Момичето се мушна обратно в спалнята, хвърли се в леглото и изпъна крайниците си с ръце под врата и щръкнали гърди.

Сен Клер влезе в стаята без чанта и я погледна доволно. Тя му отвърна със сладострастна усмивка.

По време на прекараните заедно две седмици бе разбрала, че само най-крещяща вулгарност, придружена от намек за груба сласт, можеха да събудят известно желание в пресъхналите слабини на професионалния придворен. Дълбоко в себе си Жаклин го мразеше колкото и в деня, когато се срещнаха за първи път, но вече бе научила, че това, което му липсваше като мъжественост, можеше да бъде компенсирано със словоохотливост, особено що се отнася до голямото му значение в игрите на Елисейския дворец.

— Побързай — прошепна тя, — искам те.

Сен Клер се усмихна с неподправено задоволство и си събу обувките, като ги сложи една до друга под масичката за сервиране. Последва сакото с грижливо изпразнени върху тоалетката джобове. После панталоните, педантично сгънати и провесени през дръжката на масичката. Дългите му тънки крака се подаваха изпод краищата на ризата като окосмени бели игли за плетене.

— Защо се забави толкова? — попита Жаклин. — Чакам те цяла вечност.

Сен Клер поклати сериозно глава.

— Във всеки случай не е нещо, с което заслужава да си блъскаш главата, скъпа.

— О, колко си лош. — Тя рязко се извърна настрани, престорено сърдито и със сгънати колене. Пръстите му посегнаха към възела на вратовръзката, докато гледаше падащата върху раменете й кестенява коса и откритите от късичката нощница налети бедра. След още пет минути бе готов за лягане и вече закопчаваше копринената пижама с монограм.

Просна се в цялата си дължина на леглото до нея и прокара длан от длъбнатината на кръста към бедрото й с отпуснати към чаршафа пръсти, които галеха топлата заобленост на задните части.

— Какво има сега?

— Нищо.

— Мислех, че искаш да се любим.

— Ти нищо не ми казваш. Не мога да ти звъня в службата. Лежа тук часове наред и се тревожа да не би да ти се е случило нещо. Никога досега не си се бавил толкова, без да ми звъннеш.

Тя се обърна по гръб и го погледна. Облегнат на лакът, той плъзна свободната си ръка под нощницата й и започна да мачка едната й гръд.

— Виж какво, скъпа, бях много зает. Имаше нещо, като кризисно положение, което трябваше да оправя, преди да си тръгна. Щях да ти се обадя, но хората още работеха, постоянно влизаха и излизаха от кабинета. Неколцина от тях знаят, че жена ми я няма. Би изглеждало странно да звъня през централата у дома.

Тя мушна ръка в процепа на пижамата, за да обхване увисналия пенис, и бе възнаградена с леко потръпване.

— Не може да има нищо толкова важно, че да не успееш да ме предупредиш за закъснението си, мили. Тревожех се цялата вечер.

— Е, няма защо повече да се тревожиш. Ела надолу, знаеш, че ми харесва.

Тя се засмя, протегна другата си ръка, за да привлече главата му, и го ухапа по меката част на ухото.

— Не, той не го заслужава. Не още във всеки случай. — Стисна укорително бавно втвърдяващия се член. Дишането на полковника се учести забележимо. Започна да я целува с отворени уста и така силно замачка зърното първо на едната, после на другата й гръд, че тя се заизвива от болка.

— Ела долу — простена той.

Тя леко се отдръпна и развърза шнура на пижамата му. Раул Сен Клер гледаше как гривата кестенява коса се спуска, за да обгърне корема му, излегна се и въздъхна от удоволствие.

— Изглежда, оасовци все още искат да очистят президента — каза той. — Заговорът бе открит днес следобед. По случая се работи. Това ме задържа.

Чу се меко „пльок“, когато момичето леко отдръпна глава.

— Не ставай глупав, скъпи, те отдавна са бита карта. — Тя се върна към заниманието си.

— Никак дори. Сега са наели чуждестранен убиец, който ще се опита да го ликвидира. Еей, не хапи.

След половин час полковник Раул Сен Клер дьо Вийобан спеше, полузаровил лице във възглавницата, и тихо похъркваше след положените усилия. До него любовницата му се взираше през мрака към тавана, леко осветен от уличните лампи, проправили си път през тесния процеп между двете завеси.

Онова, което научи, я порази. Макар да не знаеше нищо за подобен заговор, сама можеше да прецени важността на направеното от Ковалски признание.

Мълчаливо изчака будилникът с осветения циферблат да покаже два сутринта. Стана от леглото и измъкна от контакта щепсела на телефона в спалнята.

Преди да се отправи към вратата, тя се надвеси над полковника и благослови Господ, че не е от хората свикнали да спят прегърнати с партньорите си по легло. Той продължаваше да хърка.

Излязла от спалнята, тя тихо затвори вратата, прекоси дневната към входното антре, после затвори и тази врата след себе си. От телефона върху масичката в антрето набра един номер в квартал Молитор. След неколкоминутно чакане се обади сънен глас. Жаклин говори бързо в течение на две минути, чу потвърждение, че е разбрана, и затвори. Малко след това бе обратно в леглото и се мъчеше да заспи.

През цялата нощ шефовете на криминални отдели в полициите на пет европейски страни, на Америка и Южна Африка бяха събуждани по телефона от Париж. Повечето от тях отговаряха ядосани и сънени. В Западна Европа времето бе като в Париж — ранните утринни часове. Във Вашингтон бе девет вечерта и началникът на отдел „Убийства“ към ФБР бе на официална вечеря. Карон успя да се свърже с него едва при третия опит и разговорът им бе смущаван от брътвежа на гостите и чукането на чаши, проникващи от съседното помещение, където се провеждаше тържеството. Началникът все пак успя да разбере за какво става дума и се съгласи да бъде в службата за връзка с Главната квартира на ФБР в два часа сутринта вашингтонско време, за да говори по телефона с комисар Льобел, който щеше да се обади от Интерпол в осем часа сутринта парижко време.

Шефовете на криминалните отдели на белгийската, италианската, немската и холандската полиция очевидно държаха на семействата си: на свой ред всеки бе събуден и след като изслушваше Карон, се съгласяваше да бъде в стаята за връзка в предложеното от него време, за да разговаря лично по телефона с Льобел по въпрос от изключителна важност.

Ван Рай от Южна Африка бе вън от града и нямаше да се прибере в главната квартира преди изгрев слънце, така че Карон говори с неговия заместник Андерсон. Когато научи за това, Льобел не остана недоволен, тъй като много добре познаваше Андерсон, а Ван Рай — никак.

Освен това подозираше, че Ван Рай е назначен по политически съображения, докато Андерсон бе в миналото редови полицай, като него самия.

Телефонният звън завари мистър Антъни Малинсън, помощник-комисар по криминалните дела в Скотланд Ярд, в неговия дом в Бексли малко преди четири часа. Той изръмжа недоволно срещу настойчивия звън край леглото си, протегна ръка към слушалката и промърмори:

— Малинсън.

— Мистър Антъни Малинсън? — попита някакъв глас.

— На телефона.

Разтърси рамене, за да отхвърли завивката, и погледна часовника си.

— Казвам се инспектор Люсиен Карон от френската Surete Nationale. Обаждам ви се от името на комисар Клод Льобел.

Гласът, говорещ добре английски, макар и с много силен акцент, се чуваше добре. Очевидно в този ранен час линиите не бяха натоварени. Малинсън се намръщи. Толкова ли не можеха тия да позвънят в някой приличен час?

— Да?

— Мисля, че вероятно познавате комисар Льобел, мистър Малинсън?

Малинсън се замисли за миг. Льобел? А, да, дребен човечец, началник на „Убийства“ в Следствената. Не беше кой знае какво на външен вид, но постигаше резултати. Страшно помогна в случая с оня убит английски турист преди две години. Щеше да стане гаф с печата, ако не бяха пипнали убиеца в така кратки срокове.

— Да, познавам комисар Льобел — каза той в слушалката. — За какво става дума.

Смутена от разговора, жена му Лили промърмори в съня си.

— Възникна един проблем от изключителна важност, който изисква също така висока степен на дискретност. Аз съм помощник на комисар Льобел по това дело. То е крайно необикновено. Комисарят би желал лично да ви се обади в стаята ви за връзка в Скотланд Ярд в девет тази сутрин. Бихте ли могли да сте там за разговора?

Малинсън помисли малко.

— За рутинно запитване на сътрудничещи полицейски организации ли става дума? — попита той.

Ако бе такова, можеха да използуват обичайната система за връзка чрез Интерпол. Девет часът бе напрегнато време в Скотланд Ярд.

— Не, мистър Малинсън, не става дума за това. Комисарят иска да отправи лична молба за малко дискретна помощ. Може да се окаже, че нищо във възникналия проблем не засяга Скотланд Ярд. Най-вероятно да е така. При това положение добре ще е да не се прави официално запитване.

Малинсън обмисли предложението. По природа бе предпазлив човек и нямаше желание да го замесват в секретни операции на чуждестранна полиция. Ако е извършено престъпление или ако някой престъпник е избягал в Англия, това е друг въпрос. Тогава защо тази тайнственост? Тогава си спомни за един случай преди години, когато му възложиха да издири и върне обратно дъщерята на някакъв министър, избягала с красив млад нехранимайко. Момичето беше непълнолетно, така че можеше да се повдигне обвинение в посегателство срещу родителската власт. Донякъде пресилено. Министърът обаче настояваше цялата работа да се свърши, без дори и слух за нея да стигне до печата. Италианската полиция се показа много услужлива, когато двойката бе открита да си играе на Ромео и Жулиета във Верона. Е, добре, значи Льобел искаше известна помощ на базата на старото им приятелство. Нали за това са старите приятелства.

— Добре, ще чакам обаждането. В девет часа.

— Много ви благодаря, мистър Малинсън.

— Лека нощ.

Малинсън остави слушалката, нагласи будилника за шест и половина вместо за седем и заспа отново.

Докато Париж спеше в очакване на утрото, един учител на средна възраст крачеше напред-назад из тясната си и задушна ергенска гарсионера. Наоколо цареше безпорядък: книги, вестници, списания и ръкописи бяха пръснати по масата, столовете и дивана и дори върху покривката на тясното легло, разположено в ниша в отдалечения край на помещението. В друга ниша имаше умивалник, препълнен с мръсни съдове.

По време на среднощната разходка мислите на мъжа не бяха заети от разхвърляността на стаята, тъй като, откак загуби поста си на директор на лицей в Сиди бел Абес заедно с хубавата къща и принадлежащите към нея двама слуги, той се бе научил да живее по сегашния начин. Проблемът му бе друг.

Когато над източните предградия се пукаше зората, той най-после седна и взе един вестник. Погледът му отново премина по втората колона на външнополитическата страница. Заглавието гласеше: „Ръководителите на ОАС барикадирани в римски хотел“. След като прочете колонката за сетен път, взе окончателно решение, облече лек шлифер, за да се предпази от утринния хлад, и излезе от жилището.

Качи се на минаващо по най-близкия булевард такси и нареди на шофьора да го закара до Северната гара. Макар таксито да го остави точно отпред, той се отдалечи от гарата веднага щом колата изчезна, прекоси улицата и влезе в едно от денонощните кафенета в района.

Поръча кафе и телефонен жетон, остави кафето и отиде в задната част на помещението да се обади. Справочната служба го прехвърли на Международната и той поиска номера на един хотел в Рим. Казаха му го след шестдесет секунди, а той затвори телефона и си тръгна.

В друго кафене, на сто метра нагоре по същата улица, отново се обади, този път, за да попита „Справки“ коя е най-близката отворена поща, откъдето могат да се водят международни разговори. Казаха му, както и очакваше, че такава има недалеч от Централната гара.

В пощата даде поръчка за римския номер, без да споменава хотела, и изчака двадесет напрегнати минути, докато го свържат.

— Искам да говоря със синьор Поатие — каза на италианеца, който се обади.

— Signor che?[1] — попита гласът.

— Il signor francesi. Poitiers. Poitiers.[2]

— Che?[3] — отново попита гласът.

— Francesi, francesi… — каза мъжът от Париж.

— Ah, si, il signor francesi. Momento, per favore.[4]

Последва поредица прищраквания, после уморен глас се обади на френски:

— Ouay…[5]

— Слушайте — каза мъжът от Париж припряно, — нямам много време. Вземете молив и запишете каквото казвам. Започвам: Валми за Поатие. Чакала е провален. Повтарям. Чакала е провален. Ковалски е хванат. Преди да умре, е пропял. Край. Приехте ли?

— Ouay — отвърна гласът, — ще предам.

Валми остави слушалката, бързешком плати сметката и излетя от сградата. След минута се загуби сред тълпите постоянни пътници, изливащи се от главната зала на гарата. Слънцето над хоризонта вече сгряваше паважите и хладния от нощта въздух. След половин час ароматът на утрин, кроасани и мляно кафе щеше да изчезне под пелената отработени газове, човешки миризми и застоялия дъх на тютюн. Две минути след като Валми изчезна, пред пощата спря кола и двама от контраразузнаването влязоха забързани вътре. Изслушаха описанието, направено от телефониста, но то можеше да се отнася за всеки срещнат.

В Рим Марк Роден бе събуден в 7,55 часа, когато дежурният, прекарал нощта при бюрото на долния етаж, го разтърси за рамото. Събуди се за миг, вече полустанал и с ръка към пистолета под възглавницата. Изсумтя с облекчение, като видя лицето на бившия легионер над себе си. Един поглед към нощното шкафче му стигаше да разбере, че така и така се е успал. След прекараните в тропиците години обичайният му час за ставане бе значително по-ранен, а августовското римско слънце бе вече високо над покривите. Седмиците на бездействие обаче, вечерните часове, прекарани в игра на пикет с Монклер и Касон, изпитите твърде големи количества кисело червено вино и липсата на движения го бяха направили вял и поспалив.

— Едно съобщение, mon Colonel. Някой току-що се обади и, изглежда, много бързаше.

Легионерът протегна откъснатото от бележник листче, върху което бяха нахвърляни несвързаните фрази на Валми. Роден прочете съобщението веднъж, после скочи от тънко застланото легло. Уви около кръста памучния саронг, който обикновено носеше, по придобит на Изток навик, и го прочете отново.

— Добре, свободен си.

Легионерът излезе от стаята и се върна долу.

Известно време Роден руга тихо и настървено, като мачкаше листчето в ръце. Проклет, проклет, проклет, проклет да е Ковалски.

През първите два дни след изчезването му той си бе мислил, че човекът просто е дезертирал. Напоследък бе имало няколко предателства, придружили утвърждаващото се сред редовия състав убеждение, че ОАС се е провалило и ще продължава да се проваля в опитите си да ликвидира Шарл дьо Гол и да свали сегашното правителство на Франция. Но за Ковалски винаги бе смятал, че ще остане верен докрай.

А ето сега разполагаше с доказателства, че по някаква неведома причина Ковалски се бе върнал във Франция или дори може би е бил заловен в Италия и отвлечен. И, изглежда, беше проговорил, под натиск, естествено.

Роден наистина съжаляваше за покойния си подчинен. Част от солидната репутация, която си бе изградил като боец и командир, се основаваше на огромните грижи, които полагаше за хората си. Тия неща се ценят от бойците много повече, отколкото би могъл да си представи кой да е военен теоретик. Сега Ковалски бе мъртъв и Роден не хранеше никакви илюзии относно естеството на тази смърт.

Важно бе все пак да опита да си даде сметка какво точно Ковалски е бил принуден да каже. Срещата във Виена, името на хотела. Естествено, всичко, що се отнася до тия въпроси. Тримата участници в срещата. Това не би било новост за SDECE. Какво обаче знаеше за Чакала? На вратата не е подслушвал, това е сигурно. Би могъл да им съобщи за посетилия тримата висок рус чужденец. Само по себе си това нищо не означаваше. Чужденецът би могъл да бъде търговец на оръжие или финансов спонсор. Имена не бяха споменати.

В съобщението на Валми обаче Чакала се споменаваше по име. Как така? Как би могъл Ковалски да им каже това?

С нарастващ ужас Роден си припомни сцената на раздялата. Той стоеше с Англичанина на вратата. Виктор се бе отдалечил на няколко крачки по коридора, подразнен от начина, по който Англичанина го бе открил в нишата — професионалист, надигран от друг професионалист, — и очакваше някаква неприятност, почти се надяваше да се случи нещо. Какво каза тогава той, Роден? Bonsoir, г-н Чакал. Разбира се. По дяволите и да пукне дано.

Като обмисли нещата отново, Роден си даде сметка, че Ковалски по никакъв начин не би могъл да научи истинското име на убиеца. Знаеха го само той, Монклер и Касон. И все пак Валми бе прав. С признанието, направено от Ковалски в ръцете на SDECE, нещата бяха твърде компрометирани, за да бъдат поправими. Те знаеха за срещата, за хотела, може би вече бяха разговаряли с администратора, разполагаха с описание на външния вид на лицето, имаха кодовото название. Без съмнение щяха да се досетят за онова, за което се бе сетил и Ковалски — русият е наемен убиец. Оттук нататък охранната мрежа около Дьо Гол щеше да се затегне, той щеше да се откаже от всички публични явявания, от всякакви излизания от двореца, щеше да лиши наемника от всякаква възможност да го ликвидира. Край! Операцията бе провалена. Ще трябва да възпре Чакала, да поиска обратно парите, като приспаднат извършените разходи и обезщетението за изгубеното време и усилия.

Едно нещо трябваше да се уреди и при това незабавно. Самият Чакал трябваше спешно да бъде уведомен за прекратяването на операцията. У Роден все още бе запазено достатъчно командирско начало, за да не нареди на някой да се отправи в мисия, чийто успех е станал невъзможен.

Извика телохранителя, комуто след изчезването на Ковалски бе възложил задачата да ходи всеки ден до Централната поща, за да прибира полученото и при необходимост да се обажда по телефона, и най-подробно го инструктира.

В девет часа телохранителят бе в пощата и поиска един номер в Лондон. Минаха двадесет минути, преди телефонът в другия край на линията да зазвъни. Телефонистката направи знак на французина да влезе в една кабина. Той вдигна слушалката, тя остави своята и телохранителят чу звуците на английския телефонен сигнал.

Тази сутрин Чакала стана рано, тъй като имаше да свърши много неща. Предната вечер бе прегледал и пренаредил трите куфара от багажа си. Оставаше само да сложи в ръчната чанта тоалетните принадлежности и приборите за бръснене. Изпи обичайните две чаши кафе, взе душ и се обръсна. След като прибра и необходимите за пренощуване вещи, затвори чантата и я постави до трите куфара край вратата.

Приготви си бърза закуска от бъркани яйца, портокалов сок и още черно кафе в малката, но удобна кухня на жилището и се нахрани на кухненската маса. Като подреден и прибран човек, изцеди останалото мляко в мивката, счупи последните две яйца и също ги изсипа там. Остатъка от портокаловия сок изпи, изхвърли кутията в кофата за боклук, а парченцата хляб, яйчени черупки и трохи кафе потънаха в шахтата за отпадъци. Нищо от останалото нямаше да се развали по време на отсъствието му.

Накрая облече тънка копринена риза без копчета, гълъбовосивия костюм, в който бяха документите на името на Дуган и стоте лири в брой, тъмносиви чорапи и елегантни черни мокасини. Комплектът бе допълнен от неизбежните тъмни очила.

В девет и петнадесет взе багажа — по две парчета във всяка ръка, затвори самозаключващата се врата на жилището и слезе долу. Беше съвсем близо до Саут Одли Стрийт и хвана такси на ъгъла.

— Летището, сграда номер две — каза на шофьора.

Когато таксито потегляше, телефонът в апартамента му зазвъня.

В десет часа легионерът се завърна в хотела край Виа Кондоти и съобщи на Роден, че в продължение на тридесет минути се е опитвал да се свърже с лондонския номер, но не е успял.

— Какво става? — попита Касон, който бе чул обяснението и видя освободения легионер да се връща към обичайните си задължения. Тримата ръководители на ОАС седяха в хола на апартамента. Роден извади някакво листче от вътрешния си джоб и го подаде на Касон.

Касон го прочете и го предаде на Монклер. И двамата обърнаха погледи към своя водач за обяснение. Такова не последва. Роден седеше, загледан през прозорците между напечените покриви на Рим, събрал вежди в размисъл.

— Кога се получи? — попита най-накрая Касон.

— Тази сутрин — отвърна Роден лаконично.

— Трябва да го спрете — намеси се Монклер. — Те ще пуснат половин Франция по следите му.

— Ще пуснат половин Франция по дирите на висок рус чужденец — отвърна тихо Роден. — През август във Франция има над един милион чужденци. Доколкото ни е известно, не разполагат с име, лице или паспорт, за които да се заловят. Като професионалист, той положително ще използува фалшив паспорт. Много хляб ще има да изядат, преди да го заловят. Ако се обади на Валми, ще бъде предупреден и тогава пак ще може да се оттегли.

— Ако се обади на Валми, естествено, ще му бъде наредено да се откаже от операцията — обади се Монклер. — Валми ще му заповяда.

Роден поклати глава.

— Валми няма власт да стори това. Неговите инструкции гласят да получава информация от момичето и да я предава на Чакала, когато той му се обажда. Ще стори това, но нищо повече.

— Но Чакала сам трябва да проумее, че всичко е свършено — възрази Монклер. — Трябва да напусне Франция още след първото си обаждане на Валми.

— Теоретически да — отвърна Роден замислено. — Но ако го стори, ще трябва да върне парите. Много нещо е заложено за всички нас, включително за него. Зависи доколко разчита на собствения си план.

— Смятате ли, че все още има шанс след… след всичко, което се случи? — попита Касон.

— Честно казано, не — отговори Роден. — Но той е професионалист. Както и аз, по свой начин. Това е стереотип на мислене. Човек не обича да изоставя операция, планирана лично от него.

— Но тогава спрете го, за Бога! — възкликна Касон.

— Не мога. Бих го направил, ако можех, но не съм в състояние. Него го няма. Тръгнал е. Той го пожела по този начин и така стана. Нито знаем къде е, нито какви са намеренията му. Действува самостоятелно. Аз дори не мога да се обадя на Валми да му наредя да съобщи на Чакала да се откаже от операцията. Това крие риска да бъде провален Валми. Никой вече не може да спре Чакала. Твърде късно е.

[1] Господин кой? (ит.) — Б.пр. ↑

[2] Французина. Поатие. Поатие. (ит.) — Б.пр. ↑

[3] Кой? (ит.) — Б.пр. ↑

[4] А, да, господина французин. Един момент, моля. (ит.) — Б.пр. ↑

[5] Да (фр., разговорно). — Б.пр. ↑

12.

Комисар Клод Льобел се върна в кабинета си малко преди шест сутринта и завари инспектор Карон зад бюрото със запретнати ръкави, уморен и измъчен.

Пред него имаше няколко машинописни листа, изпъстрени с нанесени на ръка бележки. В кабинета имаше промени. Върху кантонерките бълбукаше електрическа кафеварка, от която се носеше превъзходен аромат на току-що направено кафе. До нея имаше купчина картонени чаши, кутия прясно мляко и пакет захар. Всичко това бе пристигнало през нощта от стола на партера.

В ъгъла между двете бюра бе поставено ниско легло, покрито с грубо одеяло. Кошчето за хартия бе изпразнено и сложено до креслото край вратата.

Прозорецът бе все още отворен и от него в хладната утрин се стелеше бледата мъглица синкав дим от цигарите на Карон. Първите светли петна на настъпващия ден оцветяваха шпила на черквата „Сен Сюлпис“ отвъд прозореца.

Льобел прекоси стаята и се тръшна на стола пред бюрото. Макар от последното му събуждане да бяха изминали едва двадесет и четири часа, той изглеждаше уморен като Карон.

— Нищо — изрече. — Прехвърлих всичко за последните десет години. Единственият чуждестранен политически убиец, направил опит да действа у нас, е Дегелдр и той е мъртъв. Освен това е членувал в ОАС и сме го регистрирали като такъв. Предполага се, че Роден е наел човек без никакви връзки с ОАС и е постъпил много правилно. През последните десет години само четирима наемни убийци са пробвали занаята си във Франция — като не смятаме самоуките любители, и трима от тях са в ръцете ни. Четвъртият изтърпява доживотна присъда някъде из Африка. А и всички те са гангстери, далеч от равнището, необходимо, за да застреляш президента на Франция.

Ходих при Баржерон от Централния архив и те отново извършват цялостна проверка, но вече подозирам, че този човек не фигурира никъде. Роден при всяко положение би настоял на това, преди да го наеме.

Карон запали още една голоаз, изпусна дима и въздъхна.

— С други думи, трябва да започнем от чужбина.

— Именно. Такъв човек все трябва някъде да е добил своята подготовка и опит. Няма начин да е сред най-добрите в света, ако не може да го докаже с поредица успешни акции. Може би не чак президенти, но важни личности, по-големи от обикновени caids[1]. Ще рече, че трябва да е привлякъл някъде нечие внимание. С положителност. Какво уредихте?

Карон взе един от листовете и показа списък от имена с цяла колонка часове от лявата страна.

— И седемте са уговорени — каза. — Започвате с началника на Службата за вътрешно разузнаване в седем и десет. Това е един и десет през нощта вашингтонско време. Сложих го на първо място поради късния час в Америка.

След това в седем и половина — Брюксел, Амстердам — в осем без четвърт и Бон — в осем и десет. Връзката с Йоханесбург е уговорена за осем и половина, а със Скотланд Ярд — в девет.

— Все шефовете на „Убийства“ ли? — попита Льобел.

— Или съответните служби. В Скотланд Ярд е мистър Антъни Малинсън, помощник-комисар по криминалните дела. В лондонската полиция, изглежда, нямат специализиран отдел „Убийства“. А иначе да, с изключение на Южна Африка. Изобщо не можах да се добера до Ван Рай, така че ще говорите с помощник-комисар Андерсон.

Льобел се замисли за миг.

— Няма значение. Предпочитам Андерсон. Веднъж работихме заедно по едно дело. Възниква езиковият проблем. Трима от тях говорят английски. Предполагам, че единствено белгиецът говори френски. Останалите почти със сигурност биха могли да говорят на английски, ако се наложи…

— Немецът, Дитрих, говори френски — прекъсна го Карон.

— Добре, тогава с тези двамата ще говоря лично на френски. За останалите петима ще трябва да се включите в линията като преводач. Най-добре да тръгваме. Хайде.

Беше седем без десет, когато полицейската кола с двамата детективи спря пред зелената врата с невинен вид на улица „Пол Валери“, където по онова време се помещаваше Главната квартира на Интерпол.

През следващите три часа Льобел и Карон висяха прегърбени в партерната стая за връзка и разговаряха по телефона с асовете на световната криминална полиция. През привидното таралежово безредие на антените от покрива на сградата високочестотните сигнали се понасяха над три континента, литнали в стратосферата, за да се отразят в йонния слой над нея и да се върнат към земята на хиляди километри оттук, през разположен на друг керемиден покрив алуминиев гъсталак.

В кодираните честоти не можеше да се проникне. Детективите разговаряха един с друг, докато хората по света пиеха утринното си кафе или последната за вечерта чашка алкохол.

При всеки телефонен разговор молбата на Льобел бе една и съща:

— Не, комисаре, засега не съм в състояние да поставя тази молба за вашето съдействие на равнището на официалните отношения между нашите две организации… Естествено, действам в качеството си на официално лице… Просто в момента не сме сигурни, че е налице самото намерение за извършване на престъпление или че е започнала подготовката за извършването му… Става дума просто за рутинна поверителна информация… Ами издирваме един човек, за когото знаем извънредно малко… дори с името му не разполагаме, само бегло описание…

Във всеки отделен случай Льобел даде описанието колкото можеше по-пълно. Най-неприятното идваше накрая, когато чуждестранните му колеги до един задаваха въпроса защо се търси тяхното съдействие и от какви предпоставки биха могли да тръгнат. В този момент от другата страна на линията настъпваше напрегната тишина.

— Само това: който и да е този човек, той трябва да има една отличителна черта — да е един от най-добрите професионални наемни убийци в света… Не, не гангстер, а политически убиец с няколко успешни поръчки зад гърба. За нас е важно да узнаем дали имате подобно лице в архивите, дори и никога да не е действал в страната ви. Или просто ако ви хрумне някое име.

Неизбежно настъпваше продължителна пауза, преди гласът отсреща да се обади отново. Той ставаше по-спокоен и заинтересован.

Льобел не си правеше илюзии, че шефовете на отделите „Убийства“ в най-големите полиции на Западния свят няма да разберат за какво намеква той, но въпреки, това не можеше да им каже. Във Франция имаше само един обект, който би представлявал интерес за политически убиец от А-групата.

Отговорът бе един и същ, без изключение:

— Да, разбира се, ще прегледаме всички архиви. Ще се опитам да ви се обадя още днес. Впрочем желая ви успех, Клод.

Когато остави слушалката на радиотелефона за последен път, Льобел се попита колко ли време ще мине, преди външните министри или дори министър-председателите на седемте държави да бъдат наясно с нещата. Вероятно не много. Дори един полицай е длъжен да докладва на политиците за събитие от такъв мащаб. Той бе напълно сигурен, че министрите ще си затварят устата. В края на краищата хората на властта по целия свят бяха обединени от една връзка, която стоеше високо над политическите различия. Те всички членуваха в един и същ клуб — клуба на властелините. Държаха се един за друг пред лицето на общия враг, а кое би било по-сериозна заплаха за когото и да било от тях от дейността на наемен политически убиец? Все пак Льобел си даваше сметка, че ако разследването стане публично достояние и стигне до печата, новината ще прогърми по целия свят и това би бил неговият край.

Англичаните бяха единствените, които го тревожеха. Ако всичко можеше да си остане между полицаите, той щеше да разчита на Малинсън.

Обаче знаеше, че преди да е изминал денят, нещата трябваше да се придвижат по-високо от Малинсън. Едва седем месеца бяха изтекли, откак Шарл дьо Гол отхвърли британската кандидатура за Общия пазар, а след пресконференцията му от 14 януари лондонският Форин Офис, както бе добре известно дори на така аполитичен човек като Льобел, изпадна почти във въодушевление в нападките си срещу френския президент в статиите на политическите наблюдатели. Дали сега нямаше да се възползуват от възможността да си отмъстят на Стария?

Льобел се загледа за миг в замлъкналия пулт на предавателя пред себе си. Карон го наблюдаваше безмълвно.

— Хайде — каза дребничкият комисар, като се надигна от стола и пое към изхода, — дай да закусим и да опитаме да поспим. В момента друго не можем и да сторим.

Помощник-комисарят Антъни Малинсън остави слушалката, сключил замислено вежди, и излезе от стаята за връзка, без да отвърне на поздрава на младия полицай, който тъкмо влизаше до поеме сутрешното дежурство. Той бе все тъй смръщен, когато се върна горе в своя просторен, но скромен кабинет с изглед към Темза.

В мислите му нямаше и сянка от съмнение относно естеството на проучванията на Льобел, нито тяхната мотивировка. Френската полиция явно бе получила тайна информация за дейността на наемен убиец от висока класа, която имаше отношение към тях. Както и предположи Льобел, не беше нужна голяма проницателност, за да се стигне до извода кой би могъл да е възможният обект за подобен наемник във Франция през август 1963 година. Помощник-комисарят разглеждаше трудното положение на Льобел от позициите на стар и опитен полицай.

— Горкият — промълви той, загледан надолу към топлите и мудни води на реката, миеща кея под неговия прозорец.

— Моля, сър? — попита личният му помощник, който го бе последвал в кабинета, за да остави върху ореховото му бюро утринната поща.

— Нищо.

Помощникът му излезе, а Малинсън продължи да гледа през прозореца. Каквито и чувства да изпитваше към Клод Льобел и неговата задача да опита да охранява своя президент, без да може да проведе официално издирване, той също си имаше началници. Рано или късно трябваше да им съобщи за молбата на Льобел. След половин час, в десет, се провеждаше всекидневното съвещание на шефовете на отдели. Дали да съобщи тогава?

В края на краищата реши да не го прави. Би било достатъчно да състави официален, но личен доклад до самия комисар, в който да опише естеството на молбата на Льобел. Необходимостта от дискретност щеше впоследствие, ако е необходимо, да обясни защо въпросът не е бил поставен на утринното съвещание. Междувременно нямаше да е зле да започне разследването, без да обяснява защо го прави.

Седна зад бюрото и натисна един от бутоните на интеркома.

— Сър? — дочу от съседното помещение гласа на личния помощник.

— Бихте ли дошли за минутка, Джон?

Облеченият в пепелявосив костюм млад детектив влезе с бележник в ръка.

— Джон, искам да отидете в Централния архив. Говорете с груповия началник Маркъм. Кажете му, че имам лична молба, но засега не съм в състояние да обясня защо я отправям. Помолете го да провери всички налични досиета на живи наемни убийци в страната…

— Наемни убийци ли, сър? — Помощникът погледна така, сякаш Малинсън го бе помолил за рутинна проверка на всички известни на полицията марсианци.

— Да, наемни убийци. Не дребни гангстерчета, способни да вземат някому живота в хода на подмолните им ежби. Политически убийци, Джон, лице или лица, способни да убият за пари добре охраняван политик или държавник.

— Това повече напомня за клиентите на Специалния отдел, сър.

— Да, знам. Искам да им прехвърля цялата работа. Но нека най-напред направим една рутинна проверка. Освен това искам отговора до обяд, какъвто и да е той. Ясно?

— Разбрано, сър, заемам се веднага със задачата.

След петнадесет минути помощник-комисарят Малинсън зае мястото си на сутрешното съвещание.

Когато се върна в кабинета, хвърли един поглед на пощата, бутна я настрана и поръча на помощника си да му донесе пишеща машина. Останал сам, написа кратък доклад до комисаря на Лондонската полиция. В него описа сбито утринното телефонно обаждане у дома си, личния разговор по мрежата на Интерпол в девет часа, както и естеството на отправеното от Льобел запитване. Остави празна долната част на докладния формуляр и го заключи в бюрото си, за да се заеме с текущите дела.

Малко преди дванадесет помощникът му почука и влезе.

— Току-що се обади груповият началник Маркъм от Централния архив — докладва той. — Никой от регистрираните не отговаря на описанието. Седемнадесет известни наемни убийци, сър. Десет в затвора и седем на свобода. Но те до един работят за големите престъпни организации. Било тук, било в другите големи градове. Началникът каза, че никой от тях не става за покушение срещу гостуващ политик. Той също предложи да се отнесем до Специалния отдел, сър.

— Добре, Джон, благодаря ви. Това е всичко.

Освободил помощника, Малинсън извади от чекмеджето до половина изготвения доклад, сложи отново формуляра на машината и дописа отдолу:

„На нашето запитване Централният архив отговори, че при тях няма регистрирано лице, отговарящо на описание от рода на предоставеното ни от страна на комисар Клод Льобел. При това положение запитването е препратено към помощник-комисаря, отговарящ за Специалния отдел.“

Подписа доклада и взе горните три екземпляра. Останалите отидоха в кошчето за секретни документи, откъдето сетне щяха да бъдат унищожени, превърна ги в милиони малки парченца.

Един екземпляр сгъна в плик, който адресира до комисаря. Втори закопча в папката „Тайна кореспонденция“ и заключи във вградения сейф. Третия сгъна и прибра във вътрешния си джоб.

Нахвърли бележка в настолния си бележник:

„До: Комисар Клод Льобел, Заместник-главен директор, Следствена полиция, Париж.

От: Помощник-комисар Антъни Малинсън, Криминална служба, Скотланд Ярд, Лондон.

Съдържание: След ваше запитване днешна дата пълна проверка криминален архив не съдържа известно нам подобно лице точка всяко полезно сведение ще ви се изпраща по най-бърз начин точка Малинсън.

Час на изпращане: 12. 8. 1963.“

Беше малко след дванадесет и половина. Вдигна слушалката и когато телефонистката се обади, поиска да го свържат с помощник-комисаря Диксън, началник на Специалния отдел.

— Ало, Алек? Тони Малинсън. Можеш ли да ми отделиш една минута? С удоволствие, но няма как. Ще трябва да огранича обяда си с един сандвич долу. Май ще се окаже от най-напрегнатите дни. Не, само искам да те видя за малко, преди да излезеш. Добре, много добре, идвам веднага.

По пътя остави адресирания до комисаря плик върху бюрото на помощника.

— Отивам за малко догоре при Диксън от Специалния отдел. Бихте ли предали плика в кабинета на комисаря, Джон Р. Лично. И изпратете това съобщение. Напечатайте го сам в необходимата форма.

— Да, сър.

Малинсън остана прав до бюрото, докато детективът прочете бележката. Очите му се разшириха, когато стигна до края.

— Джон…

— Сър?

— И моля да запазите мълчание по въпроса.

— Да, сър.

— Пълно мълчание, Джон.

— Нито дума, сър.

Малинсън му отправи кратка усмивка и излезе от кабинета. Помощникът прочете съобщението за Льобел още един път, спомни си направените тази сутрин по поръка на Малинсън проучвания в Централния архив, свърза двете неща и прошепна: „Дявол да го вземе.“

Малинсън прекара при Диксън двадесет минути и успешно провали насрочения му обяд в клуба. Даде на ръководителя на Специалния отдел последния екземпляр от доклада до комисаря. Когато се надигна, за да тръгне, хвана дръжката на вратата и се извърна:

— Съжалявам, Алек, но това наистина попада повече в твоята област. Ако ме питаш обаче, в тая страна няма човек от този мащаб. Така че една хубава проверка на досиетата, и ще можеш да съобщиш по телекса на Льобел, че не можем с нищо да му помогнем. Да ти призная, тоя път не му завиждам на работата.

Помощник-комисарят Диксън, в чиито задължения влизаше и да държи под око всички откачени във Великобритания, на които би хрумнало да убият някой гостуващ политик, да не говорим за десетките озлобени или ексцентрични чужденци, намерили приют в страната, усети още по-остро нелепото положение, в което Льобел бе изпаднал. Да предпазваш свои и гостуващи политици от посегателства на неуравновесени фанатици, бе само по себе си крайно неприятно, но при тях човек можеше поне да разчита, че като аматьори ще се провалят при сблъсъка с неговия екип професионалисти от класа.

Собственият ти държавен глава да е прицел за посегателствата на вътрешна организация от опитни бивши военни бе още по-лошо. И все пак французите се бяха справили с ОАС. Като професионалист, Диксън им се възхищаваше за това. Наемането на чуждестранен професионален наемник обаче бе нещо различно. От гледна точка на Диксън в този случай имаше само една положителна страна: възможните заподозрени се свеждаха до такъв ограничен брой, че щеше да се окаже, той не хранеше съмнение, че в архивите на Специалния отдел не съществува англичанин от мащабите на лицето, издирвано от Льобел.

След излизането на Малинсън Диксън прочете копието от доклада. После повика собствения си помощник.

— Моля съобщете на старши следователя Томас, че бих искал да го видя в… — той погледна часовника си, пресметна колко би му отнел един доста съкратен обяд — точно в два.

Чакала кацна на брюкселското летище малко след дванадесет. Заключи трите куфара в автоматичния гардероб на главната сграда и взе със себе си в града само ръчната чанта с личните си вещи, гипса, памука и бинтовете. Освободи таксито пред Централната гара и се отправи към багажния гардероб.

Куфарът с пушката си беше все така на лавицата, където преди седмица видя служителят да го оставя. Представи разписката и си го получи.

Недалеч от гарата откри малък долнопробен хотел от тези, дето, изглежда, съществуват около всички главни гари по света и в които не задават въпроси, но изслушват много лъжи.

Нае единична стая за една нощ, предплати с белгийски банкноти, обменени на летището, и сам отнесе куфара си до стаята. Заключил добре вратата, той напълни леген със студена вода, изтърси гипса и бинтовете върху леглото и се залови за работа.

След като свърши, още два часа отидоха за втвърдяване на гипса. През това време остана седнал, вдигнал натежалия крак на един стол, докато пушеше филтровите си цигари и гледаше навън към мръсната редица покриви, които съставяха гледката от стаята му. От време на време опитваше гипса с палец, но всеки път решаваше да го остави още малко да се втвърди.

Куфарът, в който по-рано се намираше оръжието, лежеше отворен. Останалите бинтове, заедно с малкото излишен гипс, бяха прибрани обратно в чантата с оглед евентуално наложили се поправки. Когато най-после бе готов, пъхна евтиния куфар под леглото, прегледа стаята за издайнически следи, изпразни пепелника през прозореца и се приготви да излезе.

Откри, че с гипса върху крака убедителното накуцване ставаше задължително. Спусна се по стълбите и видя с облекчение, че мърлявият администратор със заспал вид, който при идването му бе на мястото си при гишето, сега се намираше в задното помещение. Беше обяд и той се хранеше, но вратата с матово стъкло, водеща към рецепцията, бе отворена. След като хвърли поглед към входа, за да се убеди, че никой не идва, Чакала притисна чантата към гърдите си, отпусна се на четири крака и бързо и безшумно се промъкна през покрития с плочки под. Поради лятната жега входната врата бе отворена, така че той можа да се изправи върху площадката над трите стъпала към тротоара, вън от полезрението на администратора.

Закуцука с усилие по стъпалата и после по улицата към ъгъла, където започваше главната улица. Едно такси го забеляза след половин минута и той потегли обратно за летището.

Застана пред гишето на АЛИТАЛИЯ с паспорт в ръка. Момичето му се усмихна.

— Мисля, че при вас трябва да има билет за Милано, запазен преди два дни на името Дуган — каза той.

Момичето прегледа списъка за следобедната миланска машина, която трябваше да излети след час и половина.

— Да, има — разцъфна в усмивка служителката. — Мистър Дуган. Билетът е получен, но не е платен. Ще го платите ли?

Чакала отново плати в брой, получи си билета и научи, че ще бъде повикан след час. С помощта на услужлив носач, който съчувствено зацъка при вида на гипсирания крак и силното накуцване, той взе трите си куфара от автомата, предаде ги на АЛИТАЛИЯ, мина през митническия контрол, където се ограничиха само с поглед върху паспорта, тъй като бе заминаващ пътник, и прекара оставащия един час в късен, но приятен обяд в ресторанта до залата за отпътуващи.

Всички, свързани с полета, бяха много мили и внимателни към него поради крака. Помогнаха му да се качи в автобуса и го наблюдаваха със загриженост, докато се изкачваше по стълбичката към входа на самолета. Очарователната италианска стюардеса го приветства с по-широка от обикновеното усмивка и го настани в едно от разположените едно срещу друго кресла в средата на машината. Тук е по-просторно, поясни тя.

Другите пътници полагаха подчертани усилия да не засегнат гипсирания крак, докато заемаха местата си, а Чакала се бе облегнал в креслото и храбро се усмихваше.

В четири и петнадесет самолетът бе на пистата за излитане и скоро след това се понесе на юг към Милано.

Излезлият малко преди три часа от кабинета на помощник-комисаря старши следовател Томас се чувствуваше отвратително. Не само че лятната му настинка бе от най-тежките и упорити, които го бяха сполитали, но и току-що възложената нова задача направо му съсипа деня.

Всичко тръгна по понеделнишки наопаки: най-напред научи, че член на съветска търговска делегация се е измъкнал от надзора на един от неговите хора, който трябваше да го следи, а късно сутринта получи официален меморандум от МИ–5,[2] с което вежливо молеха отделът му да не се занимава със съветската делегация — сигурен белег, че според МИ–5 ще е по-добре цялата работа да се предостави на тях.

Понеделнишкият следобед се оказа дори по-лош. Малко неща са по-неприятни за един полицай, независимо дали е от Специален отдел, или не, от призрака на политически убиец. А в случая с искането, току-що получено от неговия началник, не му бяха дали дори име, с което да се захване.

— Име липсва, но затова пък ще падне голямо тичане — гласеше bon mot[3] на Диксън по въпроса. — Опитайте се до утре да ни махнете това чудо от главите.

— Голямо тичане — изпуфтя Томас, когато стигна кабинета си. Макар че съкратеният списък на известните на полицията подозрителни лица бе излязъл съвсем кратък, той все пак щеше да изисква от него и отдела му дълги часове преглеждане на досиета, отчети за политически смутове, присъди и — за разлика от Криминалния отдел — голи подозрения. Всичко трябваше да се провери. В цялата изнесена от Диксън лекция имаше един-единствен светъл лъч: търсеното лице трябваше да бъде професионалист, а не някой от безбройните дребни риби, които превръщаха в ад живота на Специалния отдел преди и по време на посещението на чужд държавник.

Обади се на двама инспектори, за които знаеше, че в момента се занимават с второстепенна оперативна дейност, нареди им да оставят всичко, както бе сторил и той самият, и да се явят в кабинета му. Неговият инструктаж бе по-кратък от този на Диксън. Ограничи се да им съобщи какво да търсят, но не и защо. Подозренията на френската полиция, че такова лице може да подготвя убийството на генерал Дьо Гол, не трябваше да имат нищо общо с проверката из архивите и документите на Специалния отдел при Скотланд Ярд.

Самолетът на Чакала се приземи на миланското летище Линате малко след шест. Неуморно услужливата стюардеса му помогна да слезе по стълбичката до твърдата настилка, а една от земния персонал го придружи до главната сграда. При митническия контрол положените изключителни усилия за преместване частите на пушката от куфара в по-малко подозрителни средства за транспорт бяха възнаградени. Паспортната проверка бе чиста формалност, но когато куфарите пристигнаха от багажника, затрополиха по транспортната лента и бяха наредени покрай масите на митничарите, рисковете започнаха да нарастват.

Чакала намери носач, който сложи трите куфара един до друг. Ръчната чанта бе оставена плътно до тях. Като го видя да куцука към масата, един от митничарите бавно се насочи натам.

— Синьор? Това ли е всичкият ви багаж?

— Да, тия три куфара и малката чанта.

— Имате ли нещо за деклариране?

— Не, нищо.

— По работа ли пристигате, синьор?

— Не. Дойдох за почивка, но излиза, че тя трябва да включи и възстановяване. Надявам се да отида горе при езерата.

Това не направи никакво впечатление на митническия служител.

— Може ли да видя паспорта ви, синьор?

Чакала го подаде. Италианецът го прегледа внимателно, след което го върна безмълвно.

— Моля, отворете този.

Посочи един от трите куфара. Чакала извади връзката ключове, избра един и отвори куфара. За да му помогне, носачът го бе сложил да легне. За щастие се оказа куфарът с облеклото на въображаемия датски пастор и американския студент. Докато ровеше из дрехите, митничарят не обърна внимание на тъмносивия костюм, бельото, бялата риза, кецовете, черните туристически обувки, якето и чорапите. Книгата на датски език също не събуди любопитството му. Гланцовата корица представляваше снимка на катедралата „Шартр“, а заглавието, макар на датски, наподобяваше достатъчно много съответните английски думи, за да не прави впечатление. Митничарят не видя внимателно зашития срез в страничната подплата и не намери фалшивите лични документи. При сериозно претърсване би ги открил, но това бе обикновен повърхностен преглед, който би станал внимателен само ако чиновникът намереше нещо съмнително. Частите на цяла снайперска пушка бяха само на метър от него през масата, но той не заподозря нищо. Затвори куфара и направи знак на Чакала да го заключи отново. След това бързо постави по един тебеширен знак върху всички куфари и чантата. Изпълнил задълженията си, италианецът озари лице с усмивка:

— Grazie, signor. Приятна почивка.

Носачът намери такси, получи добър бакшиш и след малко Чакала се носеше към Милано, чиито обикновено шумни улици бяха още по-шумни поради потоците бързащи да се приберат по домовете и склонността на шофьорите да използуват клаксоните си. Поиска да го закарат до Централна гара.

Тук повика друг носач и закуцука подире му към багажния гардероб. В таксито бе прехвърлил стоманените ножици от чантата в джоба на панталоните си. В гардероба остави чантата и два от куфарите, като запази само онзи с дългия френски шинел, в който имаше доста свободно място.

Като освободи носача, влезе с накуцване в мъжката тоалетна и видя, че само един от умивалниците в дългата редица вляво на писоарите се използваше в момента. Остави куфара на пода и старателно се зае да си мие ръцете, докато другият свърши. Щом човекът излезе, той в миг прекоси тоалетната и се заключи в една от кабинките.

Стъпи върху чинията и десет минути мълком ряза гипса, докато той започна да се отделя и под него се подадоха памучните тампони, които бяха придали на крака подутия вид на наистина счупен и гипсиран глезен.

Когато и стъпалото бе най-после освободено от последните остатъци гипс, той отново обу копринения чорап и тънкия кожен мокасин, прилепени към вътрешната страна на прасеца, докато кракът му беше в гипс. Събра остатъците от гипс и памук и ги сложи на дъното на чинията. При първото пускане на водата половината минаха в канала, а при второто всичко потъна.

Положи куфара върху капака на тоалетната чиния и нареди стоманените цилиндри един до друг в сгънатия шинел, докато куфарът се напълни. Завърза вътрешните укрепващи колани и съдържанието вече не можеше да се движи насам-натам. Затвори куфара и хвърли поглед навън. При умивалниците имаше двама души и други двама пред писоарите. Излезе от кабинката, рязко сви към вратата и бързо изкачи стълбите към главната зала, преди някой от четиримата да успее да го зърне, дори и да искаше.

Не можеше да се върне в багажното като здрав и читав човек, след като така скоро го бе напуснал като инвалид, затова повика един носач, обясни му, че бърза, а иска да обмени пари, да си получи багажа и да хване такси колкото е възможно по-скоро. Пъхна квитанцията в ръката на носача заедно с банкнота от хиляда лирети и му махна към багажното. Каза, че той самият ще е в обменното бюро, за да смени английски фунтове в лирети.

Италианецът кимна радостно и отиде за багажа. Чакала смени последните си двадесет фунта в италианска валута и тъкмо когато свърши, носачът се върна с останалите три части от багажа му. След две минути се носеше с опасна скорост в едно такси през Пиаца Дука Даоста към хотел „Континентале“.

На рецепцията в разкошното фоайе на хотела каза на администратора:

— За мен трябва да има запазена стая на името Дуган. Преди два дни се обадих по телефона от Лондон.

Малко преди осем Чакала се наслаждаваше на удоволствието да се избръсне и вземе душ в стаята си. Два от куфарите бяха внимателно заключени в гардероба. Третият със собствените му дрехи бе отворен върху леглото и костюмът за вечерта — морскосин от лек вълнен мохерен плат, висеше окачен на вратата на гардероба, Гълъбовосивият костюм бе предаден на хотелската служба за почистване и изглаждане. Предстояха аперитив, вечеря и ранно лягане, тъй като следващият ден, 13 август, щеше да е много натоварен.

[1] Гангстерски босове (фр., араб.). — Б.пр. ↑

[2] Британското разузнаване. — Б.пр. ↑

[3] В случая шега. — Б.пр. ↑

13.

— Нищо.

Вторият от двамата млади детективи от службата на Брин Томас затвори и последното от възложените му за преглед дела и погледна към началника си отсреща.

Колегата му също бе свършил и направил подобно заключение. Самият Томас бе готов от пет минути и стоеше до прозореца, с гръб към стаята, загледан в точещото се през мрака улично движение. За разлика от помощник-комисаря Малинсън той не разполагаше с изглед към реката и от своя първи етаж виждаше единствено автомобилния гмеж по Хорсфери Роуд. Чувствуваше се отвратително. Гърлото го болеше от цигарите, които знаеше, че не бива да пуши при силната си настинка, но от които не можеше да се откаже, особено когато бе под напрежение.

Главата го болеше от дима и безкрайните телефонни запитвания през целия следобед по повод изравяните от регистри и досиета имена. Всички отговори бяха отрицателни. Човекът се оказваше или напълно „чист“, или пък неподходящ за задачата да ликвидира френския президент.

— Добре, толкоз! — каза твърдо Томас, като се извърна от прозореца. — Направихме всичко възможно, но просто никой не подхожда на полученото описание.

— Може и да има англичанин, дето се занимава с подобен род дейност — рече единият от инспекторите, — но да го нямаме в архивите.

— Виж какво, всички са ни в архивите! — изръмжа Томас. Но не му беше приятна мисълта, че такава интересна риба като един професионален убиец би могла да съществува в неговата зона на действие, без да е регистрирана никъде, а простудата и главоболието никак не допринасяха за подобряване на настроението. Уелският му акцент проявяваше склонност да се засилва, когато бе ядосан. Тридесетте години, прекарани далеч от долините, не бяха изкоренили напълно напевните нотки.

— В края на краищата — каза другият инспектор — политическите убийци са твърде редки птици. Може и да нямаме такъв в страната. Не е много типично за англичаните в края на краищата.

Томас го изгледа кръвнишки. Той предпочиташе жителите на Обединеното кралство да бъдат наричани „британци“ и сега си помисли, че нетактично използваният от инспектора термин „англичанин“ представлява прикрит намек за възможността подобна птица да се измъти сред уелсците, шотландците или ирландците. Това обаче не бе така.

— Както и да е, прибирайте папките. Върнете ги в архива. Ще отговоря, че резултатите от задълбоченото проучване показват, че подобно лице не ни е известно. Това е всичко, което можем да направим.

— От кого беше запитването, шефе? — попита единият.

— Няма значение. Изглежда, някой си има неприятности, но не сме ние.

Двамата по-млади мъже бяха събрали материалите и тръгнаха към вратата. Имаха си семейства, при които да се приберат, а единият очакваше всеки момент за първи път да стане баща. Той пръв стигна вратата. Другият се обърна, свъсил вежди в размисъл.

— Шефе, хрумна ми нещо, докато се ровех из материалите. Ако такъв човек съществува и е от британска националност, по всяка вероятност той изобщо не би действал тук. Мисълта ми е, че дори човек като него трябва да си има някъде база. Нещо като убежище, където да се завръща. Много е възможно такъв човек да е уважавана личност в родината си.

— За какво намекваш? Нещо като Джекил и Хайд?[1]

— Ами нещо такова. Искам да кажа, че ако някъде съществува професионален убиец като този, когото издирваме, и той представлява достатъчно сериозна заплаха, за да накара някого да положи необходимите усилия да даде ход на подобно разследване под ръководството на човек с вашето служебно положение, то въпросният убиец трябва да е голяма риба. В такъв случай трябва да има зад гърба си някоя и друга свършена работа. Иначе щеше да е никой, нали?

— Карай нататък — каза Томас, като го гледаше внимателно.

— Хрумна ми, че такъв човек вероятно би работил само извън собствената си страна. Така че не би следвало да е попаднал в полезрението на вътрешните сили за сигурност. Може би Службата го е надушила някога в миналото…

Томас обмисли идеята и бавно поклати глава.

— Остави тая работа и си върви. Аз ще напиша доклада. И направо забрави, че сме провеждали подобно разследване.

Когато обаче инспекторът си отиде, подхвърлената от него идея се загнезди в главата на Томас. Той можеше веднага да седне и да напише доклада. Напълно отрицателен. Изтеглен е празен билет. Никакви действия не биха могли да се предприемат на базата на извършените проучвания в архивите. Ами ако зад запитването на французите се крие нещо? Ако французите не са се просто подплашили, както подозираше Томас, от някой слух, засягащ скъпоценния им президент? Ако те наистина разполагаха с толкова малко, за което да се заловят, ако нямаше данни човекът да е англичанин, тогава вероятно търсеха по същия начин из целия свят. Огромна бе вероятността изобщо да няма убиец, а ако има, той да произхожда от някоя от страните с дълги традиции в областта на политическите убийства. Ами ако все пак подозренията на французите се потвърдяха? И ако човекът излезеше англичанин, макар и само по рождение?

Томас се гордееше много с репутацията на Скотланд Ярд и особено на Специалния отдел. Никога не бяха имали подобна неприятност, не бяха загубвали високопоставен чуждестранен гост, не бе имало и сянка от скандал.

Той лично трябваше да се грижи дори за онова руско копеле, шефа на КГБ Иван Серов, когато пристигна да подготвя посещението на Хрушчов, а наоколо бе пълно с балтийци и поляци, дето искаха да пречукат Серов. Един изстрел не пукна дори, макар да гъмжеше и от ченгета на Серов, а всеки от тях мъкнеше оръжие и нямаше да се поколебае да го пусне в ход.

На старши следователя Брин Томас му оставаха две години до пенсията и до уединяването в купената с Мег къщичка, с изглед през зелените морави към Бристълския канал. Най-добре да провери всичко, та да му е чиста работата.

На младини Томас беше много добър ръгбист и мнозина, играли срещу „Глемъргън“, ясно си спомняха колко не бе препоръчително предприемането на рисковани акции, когато страничен нападател беше Брин Томас. Разбира се, вече бе твърде стар за тая работа, но все още живо се интересуваше от „Лендън Уелш“ и когато можеше да се измъкне от работа, отиваше да ги гледа на „Оулд Диър Парк“ в Ричмънд. Добре познаваше всички играчи, прекарваше доста време в приказки с тях в клуба след мачове и репутацията му винаги държеше вратите отворени за него.

Играчите знаеха, че един от тях работи в Министерството на външните работи. Томас знаеше малко повече — Бари Лойд работеше в отдел под крилото на външния министър, но несвързан с Форин Офис. Това бе Секретната разузнавателна служба, наричана понякога СРС, понякога само Службата, а най-често, макар и неправилно, хората й викаха MI–6.

Томас вдигна слушалката от телефона на бюрото и поиска да го свържат.

Двамата мъже се срещнаха на чашка между осем и девет в спокойна кръчма край реката. Поприказваха си за ръгби, а Томас плати питиетата. Лойд се сещаше, че човекът от Специалния отдел не е поискал да се срещнат в крайречната кръчма само за да си приказват за една игра, чийто сезон щеше да настъпи чак след два месеца. Когато получиха чашите си и си казаха обичайното „наздраве“, Томас кимна с глава навън към терасата при кея. Там бе по-спокойно, тъй като повечето млади двойки от Челси и Фулам допиваха аперитивите си и поемаха за вечеря.

— Имам един проблем — започна Томас. — Помислих си, че евентуално можеш да помогнеш.

— Ами… стига да мога — отвърна Лойд.

Томас разказа за молбата от Париж и за празните билети, изтеглени от криминалния архив и Специалния отдел.

— Хрумна ми, че ако такъв човек изобщо съществува и при това е англичанин, той вероятно никога не би си омърсил ръцете вътре в страната. Ако някога е оставил някъде следа, може да е попаднал в полезрението на Службата.

— Службата? — спокойно попита Лойд.

— Хайде, хайде, Бари. От време на време се налага да знаем доста неща. — Гласът на Томас бе само малко по-силен от шепот. Гледани отзад, те приличаха на двама облечени в тъмни костюми мъже, които наблюдават през тъмната река светлините на южния бряг и обсъждат извършените през деня в Сити сделки. — По време на разследването около Блейк се наложи да преровим множество дела. За мнозина от Форин Офис стана ясно с какво именно се занимават. Ти бе един от тях. Работеше в неговия отдел, когато го заподозряха. Така че знам къде точно работиш.

— Ясно — каза Лойд.

— Виж какво, аз може да съм Брин Томас там в парка, но съм и старши следовател в Специалния отдел. Човек не може да си остава анонимен абсолютно за всички, нали?

Лойд гледаше в чашата си.

— Това официално искане за информация ли е?

— Не, още не мога да го направя по този начин. Френската молба е неофициална, от Льобел до Малинсън. Той не откри нищо в Централния архив и отговори, че не може да помогне, но освен това се обади и на Диксън, който пък ме накара да извърша бърза проверка. Тихомълком, нали разбираш? Понякога така трябва да се действува. Цялата работа е много деликатна. Не бива да стига до печата или нещо подобно. Най-вероятно тук във Великобритания няма с какво да се помогне на Льобел. Просто исках да опитам всички възможности и ти си последната от тях.

— Предполага се, че този човек е тръгнал срещу Дьо Гол?

— Ако се съди по разследването, трябва да е така. Французите обаче го дават твърде предпазливо. Очевидно не искат никаква гласност.

— Явно. Но защо не се обърнат направо към нас?

— Молбата за издирване е направена на базата на лични взаимоотношения. От Льобел към Малинсън. Може би френските специални служби нямат такива взаимоотношения с твоето учреждение.

Ако Лойд усети намека за прословутите лоши отношения между SDECE и Службата, той с нищо не го показа.

— За какво си мислиш? — попита след малко Томас.

— Странно — отвърна Лойд, загледан над реката. — Помниш ли случая Филби?

— Разбира се.

— Все още е отворена рана в нашата служба — заключи Лойд. — Той изчезна през Бейрут в януари 1961 година. Разбира се, работата излезе наяве едва по-късно, но предизвика голяма суматоха в Службата. Много хора бяха преместени. Трябваше да го сторим, преди да е изпял каквото знае за повечето от Арабския отдел, а и някои други. Един от хората, които трябваше да бъдат светкавично преместени, беше главният ни резидент в Карибския район. Шест месеца по-рано, преди да го пратят там, беше работил с Филби в Бейрут.

Горе-долу по същото време диктаторът на Доминиканската република, Трухильо, бе убит на един усамотен път край Сиудад Трухильо. Съгласно съобщенията бил убит от партизани — той имаше много врагове. Тогава нашият човек се върна в Лондон и известно време, докато го изпратят другаде, работихме в един кабинет. Той спомена за някакъв слух, според който колата на Трухильо била спряна с един-единствен снайперски изстрел, за да могат нападателите да разбият вратата и ликвидират човека в нея. Изстрелът е бил нещо страхотно — от сто и петдесет метра по бързо движеща се кола. Куршумът минал през малкото триъгълно стъкло откъм страната на шофьора, единственото небронирано. Иначе цялата кола била обезопасена. Шофьорът бил улучен в шията и катастрофирал. Именно в този момент изскочили партизаните. Странното в цялата работа е, че според слуха снайперистът бил англичанин.

Последва дълга пауза. Двамата мъже въртяха в ръце празните бирени чаши и гледаха над вече мастиленочерните води на Темза. И двамата си представяха суровия и сух ландшафт на далечен остров, една понесла се със сто и двадесет километра в час кола, която изскача от асфалтовата ивица върху каменистия банкет, един старец в сивобежова униформа, обшита със сърма, управлявал с желязна и безмилостна ръка своето царство в течение на тридесет години, когото извличат от купа ламарина, за да го довършат с пистолети в крайпътния прахоляк.

— Този човек… от слуховете. Имал ли е име?

— Не знам. Не си спомням. Тогава ставаше дума просто на приказки по стаите. Главите ни се бяха подпалили, та един карибски диктатор бе последното нещо, за което трябваше да се безпокоим.

— Този колега, дето ти е разправял всичко, написал ли е доклад?

— Би следвало. Такъв е редът. Само че това бе просто слух, сам разбираш. Просто слух. Нищо, за което да се заловиш. Ние работим с факти, с твърда информация.

— Но все пак някъде трябва да е било заведено?

— Предполагам — отвърна Лойд. — Твърде маловажно, чисто кръчмарски приказки в района. Такива места са пълни със слухове.

— Все пак можеш да хвърлиш един поглед в архива, а? Виж дали тоя човек има име.

Лойд се отдръпна от парапета.

— Прибери се у дома — каза той на старши следователя. — Ако има нещо, което да ти е от полза, ще ти позвъня.

Те се върнаха към бара в дъното, оставиха чашите и се насочиха към изхода.

— Ще ти бъда благодарен — каза Томас, докато се ръкуваха. — Вероятно нищо няма да излезе, но от опит глава не боли.

Докато Томас и Лойд разговаряха над водите на Темза, а Чакала допиваше последните капки забальоне в разположен на тераса на покрива милански ресторант, комисарят Клод Льобел присъстваше на първото съвещание по делото в конферентната зала на Вътрешното министерство в Париж.

Участваха същите лица, както и преди двадесет и четири часа. Начело на масата седеше министърът на вътрешните работи, а от двете й страни — началниците на отдели. В другия край бе Клод Льобел с тънка папка пред себе си. С отривисто кимване министърът даде знак за започване.

Пръв взе думата завеждащият канцеларията му. Той съобщи, че през изтеклото денонощие митничарите от всички контролно-пропускателни пунктове са били инструктирани внимателно да проверяват багажа на всеки висок и рус чужденец от мъжки пол, влизащ във Франция. Съответните служители на контраразузнаването, работещи в митниците, трябваше особено внимателно да проверяват паспортите за евентуални фалшификации. (Началникът на контраразузнаването кимна утвърдително.) Влизащите в страната туристи и бизнесмени биха могли лесно да забележат внезапното засилване на бдителността по митниците, но се смяташе, че е малко вероятно някоя от жертвите на проверките да разбере, че те се прилагат само спрямо високи руси мъже. Ако някой особено наблюдателен представител на печата зададеше въпрос, щеше да му бъде обяснено, че не става дума за нещо повече от рутинни, произволно насочени проверки. Смяташе се все пак, че въпроси няма да има.

Шефът на канцеларията докладва още нещо: постъпило бе предложение да се проучат възможностите за похищение над някой от тримата ръководители на ОАС в Рим. По дипломатически съображения Ке д’Орсе възнегодува остро против такава идея (те не бяха информирани за заговора на Чакала) и получиха подкрепата на президента (който бе наясно). Така че тази възможност за изход от затрудненията трябваше да се изключи.

Генерал Гибо от SDECE съобщи, че цялостната проверка на архивите не е довела до откриване на данни за съществуването на професионален политически убиец извън редовете на ОАС и симпатизантите й, който да не се намира под пълен контрол.

Началникът на архивите заяви, че прегледът на техните документи е дал същия резултат, и то не само по отношение на французите, но и на чужденците, правили опити да работят във вътрешността на страната.

След това докладва шефът на контраразузнаването. В 7,30 часа тази сутрин е било засечено телефонно обаждане от пощенски клон при Северната гара до хотела в Рим, в който са се настанили тримата водачи на ОАС. Откак се бяха появили там преди осем седмици, телефонистите от Международни връзки бяха инструктирани да съобщават за всички повиквания на този номер. Дежурният тази сутрин обаче се оказал мудно съобразяващ. Докато се усети, че исканият номер е в списъка му, вече бил дал връзката. Едва тогава се обадил в контраразузнаването. Все пак му стигнал умът да подслуша разговора. Съобщено било следното: „Валми за Поатие. Чакала е провален. Повтарям. Чакала е провален. Ковалски е хванат. Преди да умре, е пропял. Край.“

Известно време в стаята бе тихо.

— Как са разбрали? — тихо попита Льобел от далечния край на масата. Всички погледи се извърнаха натам, с изключение на полковник Ролан, който се бе вторачил в стената отсреща.

— По дяволите — ясно произнесе той, все още загледан в стената. Очите му се завъртяха към началника на оперативния отдел.

Полковникът излезе от своя транс.

— Марсилия — лаконично съобщи той. — За да накараме Ковалски да дойде от Рим, прибягнахме до стръв. Един стар негов приятел, наречен Жожо Гжибовски. Той има жена и дъщеря. Държахме ги в превантивен арест, докато Ковалски падне в ръцете ни. След това ги пуснахме. От Ковалски ми трябваше единствено информация за началниците му. Тогава още не знаехме за заговора на Чакала. Нямаше причина те да не разберат, че сме пипнали приятеля им. Естествено, по-късно нещата се промениха. Изглежда, полякът Жожо е съобщил на агента Валми. Съжалявам.

— Контраразузнаването успя ли да пипне Валми в пощата? — попита Льобел.

— Не, изтървахме го за минута-две благодарение глупостта на телефониста — отвърна човек от DST.

— Типичен случай на некадърност — внезапно заяви полковник Сен Клер. Няколко недружелюбни погледи се насочиха към него.

— Ние до голяма степен напредваме опипом в тъмното срещу непознат съперник — отвърна генерал Гибо. — Ако полковникът желае да се кандидатира за ръководител на операцията с всички произтичащи от това отговорности…

Полковникът от Елисейския дворец се задълбочи усърдно в папките си, сякаш те бяха далеч по-важни и свързани с по-сериозни последици от скритата заплаха, отправена от шефа на SDECE. Разбра все пак, че забележката му е неразумна.

— В известен смисъл — замислено каза министърът — може би е по-добре те да знаят, че наетият от тях убиец е провален. Сега положително ще трябва да се откажат от операцията, как смятате?

— Именно — обади се Сен Клер с намерение да се реабилитира, — министърът е прав. При това положение те трябва да са луди, за да продължат. Просто ще отзоват човека.

— Той не е точно провален — възрази спокойно Льобел. Почти бяха забравили, че и той е там. — Ние продължаваме да не знаем името му. Предупреждението може просто да го накара да вземе допълнителни мерки срещу всяка случайност. Фалшиви документи, дегизировки…

Оптимизмът, породен от забележката на министъра, помръкна. Роже Фре погледна дребния комисар с уважение.

— Мисля, че е най-добре да изслушаме доклада на комисар Льобел, господа. В края на краищата той ръководи това разследване. Ние сме тук, за да му помагаме, доколкото можем.

Подканен по този начин, Льобел изброи взетите от предната вечер насетне мерки и посочи все по-силно затвърждаващото се убеждение, подкрепено от проверките на френските архиви, че ако изобщо е регистриран, чужденецът би могъл да се намира единствено в регистрите на някоя друга полиция. Той спомена искането да му позволят проучвания в чужбина и полученото разрешение за това. Изброи поредицата лични телефонни разговори чрез Интерпол с началниците на полициите в седем държави.

— Отговорите пристигнаха в течение на днешния ден — заключи Льобел. — Ето ги: Холандия — нищо. Италия — няколко известни наемни убийци, но до един наети от мафията. Дискретни консултации между карабинерите и римския капо[2] имат за резултат гаранцията, че никой от убийците на мафията не би извършил политическо убийство, освен ако не му се нареди, и че мафията не би се наела с ликвидирането на чуждестранен държавник. — Льобел вдигна очи. — Лично аз съм склонен да приема, че това по всяка вероятност е така.

Великобритания — нищо, обаче запитването е прехвърлено към друг отдел, Специалния, за по-нататъшно разследване.

— Мудни, както винаги — едва чуто промълви Сен Клер.

Льобел чу забележката и отново вдигна поглед.

— Но са много задълбочени нашите английски приятели. Не подценявайте Скотланд Ярд. — Продължи да чете: — Америка. Две възможности. Единият е дясната ръка на голям международен търговец на оръжие, установил се в Маями, щат Флорида. Човекът е бил отначало американски морски пехотинец, а после е работил за ЦРУ в Карибския район. Уволнен е за убийството на настроен против Кастро кубинец малко преди историята с Плая Хирон. Кубинецът е трябвало да отговаря за част от операцията. Тогава американецът бил нает от търговеца, един от неколцината използувани неофициално от ЦРУ за доставяне на оръжие за нашествениците. Счита се, че е отговорен за две катастрофи с неизяснени обстоятелства, случили се по-късно с конкуренти на неговия работодател в бизнеса с оръжие. Бизнесът явно е на живот и смърт. Човекът се казва Чарлс (Чък) Арнолд. В момента ФБР го издирва.

Втората възможност, посочена от ФБР, е Марко Вителино, в миналото личен телохранител на един от нюйоркските гангстерски шефове — Албърт Анастейжа, застрелян на бръснарския стол през октомври 1957 година. Вителино тогава избягал от Америка, опасявайки се за собствения си живот. Установил се в Каракас, Венецуела. Направил там опит да се включи самостоятелно в престъпния бизнес, но без особен успех. Изолиран бил от местния гангстерски свят. ФБР е на мнение, че ако е банкрутирал напълно, би могъл да предложи услугите си на чужда организация за извършване на убийство, ако цената го удовлетвори.

В помещението цареше пълна тишина. Четиринадесетте останали слушаха, без да отронват звук.

— Белгия — една възможност. Убиец психопат, в миналото от антуража на Чомбе в Катанга. Експулсиран от войските на ООН след залавянето му през 1962 година. Не е могъл да се завърне в Белгия поради наличието на два висящи процеса за убийство, по които е бил заподозрян. Наемник, но интелигентен. Името му е Жюл Беранже. Смята се, че също е емигрирал в Централна Америка. Белгийската полиция продължава да изяснява сегашното му местонахождение.

Германия — едно предположение. Ханс-Дитер Касел, бивш майор от СС, търсен от две държави за военни престъпления. След войната живял в Западна Германия под чуждо име и работил като наемен убиец за ОДЕССА, нелегалната организация на бивши служащи от СС. Съществуват подозрения, че е бил замесен в убийствата на двама леви социалисти от следвоенната политическа сцена, които призовавали правителството да засили разследването на военни престъпления. По-късно самоличността му като Касел била разкрита, но успял да се измъкне в Испания, след като получил информация, че са по следите му, заради което бил уволнен високопоставен полицейски служител. Смята се, че сега се е оттеглил от активна дейност и живее в Мадрид…

Льобел отново вдигна очи от папката.

— Този човек обаче трябва да е възстаричък за подобна задача. Вече е на петдесет и седем.

И накрая, Южна Африка. Една възможност. Професионален наемник. Име: Пийт Шайпер. Също от най-доверените убийци на Чомбе. Нищо черно на бяло срещу него, но е нежелан в страната. Снайперист от класа, с предпочитание към единични убийства. За последен път е видян при експулсирането му от Конго след провалилото се разцепление на Катанга в началото на тази година. Смята се, че все още се мотае някъде из Западна Африка. Специалният отдел в ЮАР продължава издирването.

Комисарят млъкна и вдигна поглед. Четиринадесетте около масата го гледаха с безизразни очи.

— Разбира се — додаде Льобел, — всичко това е твърде несигурно. Преди всичко опитах само в седемте най-вероятни страни. Чакала би могъл да се окаже швейцарец, австриец или някакъв друг. Освен това три от седемте държави отговориха, че нищо не са открили. Може и да грешат. Чакала може да е италианец, холандец или англичанин. Или пък южноафриканец, белгиец, немец или американец, но да не е сред регистрираните. Търсим напосоки с надеждата да се натъкнем на нещо.

— Голите надежди няма да ни отведат далече — заяде се Сен Клер.

— Може би полковникът има да предложи нещо ново? — любезно се поинтересува Льобел.

— Лично аз вярвам, че човекът е бил предупреден — каза Сен Клер с леден тон. — Сега, когато неговият план е станал известен, той в никакъв случай не може и да се добере до президента. Колкото и да са обещали да платят на тоя Чакал, Роден и хората му ще си поискат парите обратно и ще отменят операцията.

— Вие „вярвате“, че човекът е бил предупреден — вметна инспекторът, — само че вярата не е много далеч от надеждата. Засега бих предпочел да продължа разследването.

— Докъде е стигнало това разследване, господин комисар? — попита министърът.

— В момента, господин министър, съответните служби започват да изпращат по телекса цялостните досиета. Очаквам последното да пристигне утре до обяд. Също по жицата ще пристигнат и снимки. Някои от службите продължават усилията да установят точното местонахождение на заподозрения, за да можем ние да се заемем с него.

— Смятате ли, че ще си държат езика зад зъбите? — попита Сангинети.

— Няма защо да не го сторят — отвърна Льобел. — Всяка година високопоставени полицаи от страните членки на Интерпол, отправят стотици строго секретни запитвания. Някои на неофициална, лична основа. За щастие, независимо от политическата си насоченост, всички държави са против престъпността. Така че не сме въвлечени в съперничеството, което се забелязва в по-политизирани сфери на международните отношения. Сътрудничеството между полицаите е много добро.

— Дори когато става дума за политическо престъпление? — попита Фре.

— За полицаите, господин министре, престъплението си е престъпление. По тая причина предпочетох да се свържа с чуждестранните си колеги, вместо да отправям запитвания чрез външното министерство. Без съмнение началниците на тези колеги ще трябва да научат, че е правено такова запитване, но те нямат основателна причина да ни навредят. Политическият убиец стои вън от всички световни закони.

— Но щом научат за запитването, те сами могат да си направят изводите и тайничко да се надсмиват над нашия президент — обади се Сен Клер.

— Не виждам защо. Един ден и те може да се окажат в същото положение — отвърна Льобел.

— Вие, изглежда, не разбирате много от политика, щом не си давате сметка колко много биха се зарадвали някои хора, ако научат, че президентът на Франция е попаднал на мушката на професионален убиец — каза Сен Клер. — Тази гласност бе именно онова, което президентът така настоятелно искаше да избегне.

— Това не е гласност — поправи го комисарят, — а изключително ограничена информираност, сведена до тесния кръг на шепа хора, които носят в главите си такива тайни, че ако бъдат разкрити, може като нищо да съсипят кариерата на половината политици в собствените си страни. Някои от тези хора познават изотвътре повечето подробности, свързани със системите за сигурност на Запада. Те са длъжни да ги знаят, за да могат да пазят тези системи. Ако не бяха дискретни, нямаше да заемат постовете, на които се намират.

— По-добре неколцина да знаят, че издирваме убиец, отколкото същите те да получат известие за погребението на президента — изръмжа Бувие. — Срещу ОАС се борим от две години. Инструкциите на президента гласят това да не се превръща в сензация за печата и в повод за приказки между хората.

— Господа, господа — намеси се министърът, — стига вече. Аз бях този, който разреши на комисар Льобел да направи дискретни проучвания сред ръководителите на чуждестранни полиции, след като… — той погледна към Сен Клер — след като се консултирах с президента.

Всеобщото задоволство от поражението на полковника бе едва прикрито.

— Има ли друго? — попита г-н Фре.

Ролан вдигна за миг ръка.

— Разполагаме с постоянно бюро в Мадрид — каза той. — Държим го там, тъй като в Испания има голям брой оасовски бежанци. Можем да проверим как стои въпросът с нациста Касел, без да безпокоим западногерманците. Ако не се лъжа, отношенията ни с външното министерство в Бон все още не са от най-добрите.

Намекът за отвличането на Аргу през февруари и последвалият гняв на Бон предизвика няколко усмивки. Фре повдигна вежди към Льобел.

— Благодаря ви — каза детективът. — Би било добре, ако успеете да откриете този човек. За останалите няма нищо, освен да помоля всички служби да продължат да ми помагат както през последните двадесет и четири часа.

— Тогава до утре, господа — каза министърът енергично и се изправи, като си събра документите. Заседанието свърши.

На стълбите отвън Льобел с благодарност пое с пълни гърди мекия нощен въздух на Париж. Часовникът удари дванадесет и даде път на вторник, 13 август.

Беше малко след полунощ, когато Бари Лойд звънна на старши следователя Томас в дома му в Чизуик. Томас тъкмо се готвеше да загаси нощната лампа, решил, че човекът от Службата ще му се обади на сутринта.

— Намерих втория екземпляр от доклада, за който говорихме — каза Лойд. — Донякъде се оказах прав. Това е рутинен доклад по повод слух, който се е ширел по онова време из острова. Резолиран е с „Без последствие“ почти веднага след представянето му. Както казах, тогава бяхме затънали до гуша в други неща.

— Споменава ли се някакво име? — попита Томас тихо, за да не събуди жена си.

— Да, един британски бизнесмен на острова, който изчезва горе-долу по същото време. Може и нищо общо да не е имал с цялата работа, но името му се споменава в слуховете. Чарлс Калтръп.

— Благодаря ти, Бари. Ще проверя утре заран. Той затвори телефона.

Като педантичен младеж, Лойд изготви кратък доклад относно запитването и дадения от него отговор и го изпрати в администрацията. В ранните утринни часове нощният дежурен там го погледна скептично и тъй като се отнасяше до Париж, пусна го в кутията на Френския отдел при Форин Офис. Цялата кутия трябваше да се предаде лично на шефа на този отдел при пристигането му на работа същата сутрин.

[1] Д-р Джекил е герой от романа на Робърт Луис Стивънсън „Необикновеният случай с д-р Джекил и г-н Хайд“. Благонравеният и уважаван д-р Джекил има способността, чрез поглъщане на хапче, да се превъплътява в личността на извратения и похотлив г-н Хайд. Нарицателно за човек с двойствен живот. — Б.пр. ↑

[2] Шеф на престъпната организация за града. — Б.пр. ↑

14.

Чакала се надигна в обичайния за него час — седем и половина, изпи оставения до леглото чай, изми се, взе душ и се обръсна. Веднъж облечен, измъкна хилядафунтовата пачка от подплатата на куфара, пъхна я във вътрешния си джоб и слезе за закуска. В девет часа вече бе на тротоара на Виа Манцони пред хотела и пое надолу да търси банки. В течение на два часа влизаше ту в една ту в друга, за да сменя английските лири. Двеста бяха сменени срещу италиански лирети, а останалите — за френски франкове.

Към средата на предобеда приключи с тази задача и спря за едно еспресо в някакво кафене на открито. След това се зае с второто си издирване. След редица въпроси, зададени на случайни минувачи, се озова в една от задните улички край Порта Гарибалди, работнически район недалеч от гара Гарибалди. Тук намери онова, което търсеше — цяла редица единични гаражи, които се даваха под наем. Нае един от собственика, който държеше и сервиз на ъгъла. Таксата за два дни бе десет хиляди лирети — доста над обичайната, но пък от друга страна, наемният срок бе твърде кратък.

От квартален магазин за инструменти купи работен комбинезон, ножици за метал, няколко метра тънка стоманена тел, електрожен и електроди. Всичко това сложи в купена от същия магазин торба, която остави в гаража. Като пусна ключа в джоба си, отиде да обядва в една гостилница в по-изисканата централна част на града.

В ранния следобед, след като се бе уговорил по телефона от гостилницата, той пристигна с такси в малка и не особено преуспяваща фирма за даване коли под наем. Тук нае купена на старо алфа ромео модел 1962 година, но с ретродизайн — двуместен спортен автомобил. Обясни, че желае да обиколи Италия през идните два месеца, колкото е ваканцията му, и ще върне колата в края на този срок.

Паспортът, британската и международната му шофьорска книжка бяха в ред, а застраховката му бе уредена за един час в разположена наблизо фирма, която обикновено се грижеше за делата на автомобилното бюро. Депозитът бе голям — равностойността на над сто лири стерлинги, но пък към средата на следобеда колата бе негова, с ключ в контакта, а собственикът на фирмата му пожелаваше приятна почивка.

При по-раншни проучвания в Автомобилната асоциация в Лондон го бяха уверили, че тъй като и Франция, и Италия са членки на Общия пазар, няма сложни формалности при преминаване с кола с италиански номер във Франция, ако шофьорските книжки, регистрацията на колата, документите за наемането й и застраховката са в ред.

В резултат от лично запитване в Италианския автомобилен клуб на Корсо Венеция научи името на високо реномирана застрахователна къща наблизо, специализирана в застраховане на моторни превозни средства при пътувания в чужбина. Тук плати в брой допълнителна застраховка за пътуване във Франция. Фирмата, както го увериха, поддържала двустранни отношения с голяма френска застрахователна компания, така че полицата им щяла да бъде приета без никакви затруднения.

Оттук откара алфата обратно при „Континентале“, остави я на хотелския паркинг, качи се в стаята си и измъкна куфара с частите на снайперската пушка. Малко след пет часа отново бе на улицата, където нае самостоятелния гараж.

Затворил благополучно вратата зад гърба си, той свърза кабела на електрожена с фасонката на лампата отгоре, сложи на пода до себе си силно фенерче, с което да осветява колата отдолу, и се захвана за работа. В продължение на два часа внимателно заварява тънките стоманени тръби, в които бяха частите на пушката, към вътрешните стени на купето. Една от причините да избере алфа ромео бе обстоятелството, че след проучвания на автомобилни списания в Лондон бе разбрал, че сред италианските коли тази се отличава с яка каросерия и дълбоки улеи, образувани от двойните ламарини по вътрешните ръбове.

Самите тръби бяха вкарани всяка поотделно в чорапчета от подобна на зебло материя. Стоманената тел бе плътно омотана около тях в улеите и там, където се допираше до купето, бе прикрепена към него с точкова заварка.

Докато свърши, комбинезонът бе целият омазан от мръсотиите по пода, а ръцете го боляха от усилията да притяга телта към купето. Но работата бе свършена. Тръбите бяха почти неоткриваеми, освен при много внимателен преглед отдолу, а и скоро щяха да бъдат покрити с прах и кал.

Прибра комбинезона, електрожена и остатъците от телта в торбата и я пъхна под купчина стари парцали в по-далечния край на гаража. Ножиците за метал отидоха в жабката на таблото.

Над града отново се спускаше мрак, когато най-подир се появи зад кормилото на алфата, заключил куфара в багажника. Затвори и заключи гаража, прибра ключа и се върна с колата в хотела.

Двадесет и четири часа след пристигането си в Милано той бе отново в своята стая и отмиваше с душа натрупаната през деня умора, като киснеше в леген със студена вода смъдящи ръце, преди да се облече за аперитив и вечеря.

На път за бара и обичайното кампари със сода Чакала спря на рецепцията и поръча да му приготвят сметката за след вечеря и да го събудят с чаша чай в пет и половина на другата сутрин.

След още една превъзходна вечеря плати сметката с останалите лирети и малко след единадесет вече спеше в леглото си.

Сър Джаспър Куигли, загърбил своя кабинет и с ръце отзад, гледаше от прозорците на Форин Офис към педантично поддържания плац на Конната гвардия. Колона гвардейци в безупречен строй напредваше в тръс по посока на Бъкингамския дворец.

Беше внушителна и приятна за окото сцена. Много сутрини сър Джаспър бе стоял на прозореца си в министерството, загледан към това най-английско от всички английски зрелища. Често му се струваше, че само да седи край тоя прозорец и да гледа как долу яздят сините униформи, как грее слънцето, а туристите проточват шии, да чува през площада подрънкването на сбруи и юздечки, пръхтенето на някой темпераментен кон, охкането и ахкането на тълпата, само това си заслужава всичките години, прекарани по посолства в чужди и незначителни държави. За него бе необичайно, докато наблюдава тази картина, да не изпъне леко рамене и да не прибере мъничко стомаха под раирания панталон, а едно чувство на гордост да не издаде напред челюстта и изглади бръчките по шията. Понякога, дочул скриптенето на копита по чакъла, той се надигаше от бюрото само за да застане до прозореца в неоготически стил и да ги погледа как минават, преди да се върне към книжата или държавните дела. А друг път, сетил се за всички ония, които иззад морето се бяха опитвали да променят тази сцена и да изместят звънтенето на шпори с тропота на пристигнали от Париж високи боти или берлински чизми, усещаше лек сърбеж в очите и бързаше да се върне при документите си.

Не и тази сутрин обаче. Тази сутрин той гледаше злобно надолу като заплашително надвиснала капка киселина, та устните му, бездруго тънки и безцветни, бяха така плътно стиснати, че се губеха напълно. Сър Джаспър Куигли се намираше в състояние на нарастващ гняв и това личеше от някои дребни белези тук и там. Разбира се, беше самичък.

Освен това бе и началник на Франция, не в буквалния смисъл на юрисдикция над оная страна отвъд Канала, за дружба с която по негово време се хабяха толкова много думи и така малко чувства, а началник на службата във Форин Офис, чиято задача бе да изучава състоянието, стремежите, дейността и често пъти затворническите действия на тая проклета страна и да докладва за тях на постоянния заместник-министър на външните работи на Нейно величество.

Той отговаряше на всички изисквания за този пост: продължителна и достойна дипломатическа кариера не във Франция, репутация на човек, даващ разумни политически преценки, които, макар и често пъти погрешни, неизбежно съвпадаха с тези на началниците му в дадения момент — чудесна характеристика, с която можеше основателно да се гордее. Никога не бе грешил пред очите на обществеността, нито бе поддържал неудобно правилна позиция, не се бе изказвал в подкрепа на непопулярно гледище, не бе споделял мнения, които не съвпадат с преобладаващите в горните ешелони на министерството.

Женитбата за лишената от шансове да се омъжи дъщеря на първия секретар в Берлин, по-късно помощник на заместника на заместник-външния министър, не му навреди. Тя спомогна да се погледне през пръсти на един злощастен меморандум, изпратен от Берлин през 1937 година, според който превъоръжаването на Германия нямало да се отрази политически върху бъдещето на Западна Европа.

Завърнал се в Лондон, по време на войната той прекара известно време в Балканския отдел, където настоятелно съветваше Великобритания да подкрепи югославския партизанин Михайлович и неговите четници. Когато неизвестно по какви причини тогавашният министър-председател предпочете да послуша съвета на някакъв неизвестен млад капитан на име Фицрой Маклейн, който се спусна с парашут в онази страна, и настоя да бъде подкрепен един жалък комунист, наречен Тито, младият Куигли бе преместен във Френския отдел.

Тук се прояви като водещ привърженик на идеята Великобритания да подкрепи каузата на генерал Жиро в Алжир. Това бе или щеше да се окаже чудо-политика, ако не беше надиграна от оня другия, по-младши френски генерал, който през цялото време си живееше в Лондон и се опитваше да събере военна сила под названието „Свободна Франция“. Защо Уинстън изобщо обръщаше внимание на този човек, бе нещо, което никой от професионалистите не можа да проумее.

Не че имаше някаква полза от който и да било французин, разбира се. Никой не би могъл да твърди, че на сър Джаспър (посветен в рицарски сан в 1961 година за заслуги към дипломацията) му липсват най-главните качества, за да се справи с поста началник на Франция. Той изпитваше необходимата неприязън към тази страна и всичко, свързано с нея. След края на пресконференцията на президента Дьо Гол на 14 януари 1963 година, по време на която френският държавен глава затвори пътя на Великобритания към Общия пазар и стана причина сър Джаспър да прекара двадесет неприятни минути с министъра, това чувство се превърна в нищо в сравнение с чувствата му спрямо личността на френския президент.

На вратата се почука. Сър Джаспър се извърна от прозореца. Взе някакво синкаво копие от писалищната подставка пред себе си и го вдигна, сякаш го бе чел при почукването.

— Влезте.

Младият човек влезе в кабинета, затвори след себе си и доближи бюрото.

Сър Джаспър го погледна над стъклата на очилата си с формата на полумесец.

— А, Лойд. Тъкмо преглеждах този доклад, дето си го пуснал през нощта. Интересно, интересно. Неофициална молба от висш френски полицай към високопоставен британски полицейски служител. Прехвърлена към старши следовател от Специалния отдел, който намира за подходящо в случая да се обърне за съвет, неофициално, естествено, към младши чиновник в Разузнавателната служба. Хм?

— Да, сър Джаспър.

Лойд гледаше над бюрото към сухата фигура на изправения до прозореца дипломат, който изучаваше доклада му, сякаш за пръв път го виждаше. Бе схванал, че сър Джаспър най-малкото е вече добре запознат със съдържанието му и подчертаната невъзмутимост е вероятно поза.

— И този младши чиновник счита за уместно на своя глава и без да се обърне към по-висока инстанция, да услужи на човека от Специалния отдел, като му подхвърли една идея. Още повече, че това е идея, която без сянка от доказателства внушава, че британски гражданин, вероятно бизнесмен, всъщност може да се окаже безжалостен убиец. Хм?

Къде ли се цели дъртият дръвник, помисли си Лойд.

Скоро разбра къде.

— Озадачава ме, драги ми Лойд, обстоятелството, че макар това запитване, неофициално, естествено, да е пристигнало вчера сутринта, началникът на отдела в министерството, най-тясно свързан с онова, което става във Франция, бива информиран едва двадесет и четири часа по-късно. Не смятате ли, че това е доста странно?

Лойд усети накъде бие началникът. Междуресорно съперничество. Но той също така си даваше сметка, че сър Джаспър е силна фигура, дълбоко посветен, в течение на десетилетия, в борбата за власт на йерархията, чиито съставки обикновено полагаха повече усилия именно за тая борба вместо за придвижване на държавните дела.

— Приемете най-дълбоките ми уважения, сър Джаспър. Молбата на старши следователя Томас бе отправена към мен, макар и неофициално, както казвате, снощи в девет часа. Докладът бе изготвен в полунощ.

— Така, така. Но забелязвам също, че тази молба е била и удовлетворена преди полунощ. Бихте ли ми казали защо е станало така?

— Сметнах, че молбата за съвет в едно предварително проучване е обичайно междуресорно сътрудничество — отвърна Лойд.

— Ах, нима? Нима? — Сър Джаспър бе изоставил позата на леко любопитство и част от накърненото му честолюбие изби на повърхността. — Но очевидно не и в контекста на обичайното междуресорно сътрудничество между вашата служба и френския отдел?

— Докладът ми е в ръцете ви, сър Джаспър.

— Малко късничко, господине. Малко късничко.

Лойд реши да нанесе ответен удар. Той знаеше, че ако е допуснал грешка, като не се е допитал до по-висока инстанция, преди да помогне на Томас, то тази инстанция трябва да е собственият му началник, а не сър Джаспър Куигли. А ръководителят на Службата бе любимец на подчинените си и ненавиждан от мандарините в министерството заради нежеланието му да позволява другиму, освен на себе си, да кастри неговите хора.

— Късничко за какво, сър Джаспър?

Сър Джаспър вдигна ядосано очи. Нямаше намерение да попадне в капана, като признае, че е твърде късно да се попречи да бъде удовлетворена молбата на Томас.

— Вие си давате сметка, естествено, че тук е замесено името на британски гражданин. Човек, срещу когото няма и помен от улики, да не говорим за доказателства. Не считате ли, че е малко необичайна практиката да се прави по този начин обект на приказки името и както личи от естеството на запитването, репутацията на един човек.

— Аз не съм склонен да приема, че да се съобщи едно име на старши следовател от Специалния отдел само като възможна насока за предварително събиране на информация, може да се приеме като превръщане на това име в обект на приказки, сър Джаспър.

Дипломатът усети как устните му се свиват плътно в усилие да овладее гнева си. Безочливо пале. Но и хитро. Трябва внимателно да се следи. Той възвърна самообладанието си.

— Разбирам, Лойд, Разбирам. Предвид очевидния ви стремеж да помогнете на Специалния отдел, много похвален стремеж, разбира се, смятате ли, че е прекалено да се очаква от вас да се посъветвате, преди да заставате на топа на устата?

— Питате ме, сър Джаспър, защо не се посъветвах с вас ли?

Пред очите на сър Джаспър се спусна червена пелена.

— Да, господине, това питам, господине. Точно това е, което питам.

— Сър Джаспър, при всичкото ми уважение към старшинството ви мисля, че трябва да привлека вашето внимание върху обстоятелството, че аз се числя към Службата. Ако не сте съгласен с начина, по който съм действал снощи, мисля, че ще бъде по-редно оплакването ви да бъде отправено към моя началник вместо направо към мен.

Редно? Редно? Нима този млад келеш се опитва да обясни на началника на Франция кое е редно и кое не?

— И то ще бъде отправено, господине — озъби се сър Джаспър. — Ще бъде. При това в най-остра форма.

Без да поиска разрешение, Лойд се извърна и излезе от кабинета. Не се съмняваше, че му предстои конско от Стария, а за смекчаване на вината си можеше да изтъкне само, че молбата на Брин Томас му се е сторила спешна и факторът време — от изключително значение. Ако Стария решеше, че е трябвало да се използуват обичайните канали, тогава той, Лойд, трябваше да опере пешкира. Но поне щеше да е от Стария, а не от Куигли. Ох, дяволите да го вземат тоя Томас!

Сър Джаспър Куигли обаче силно се двоумеше дали да се оплаква. Формално погледното, имаше право. Информацията относно Калтръп, макар и погребана в отдавна забравени архиви, трябваше да бъде съгласувана с по-висока инстанция, но не непременно с него. Като началник на Франция, той бе сред получаващите разузнавателните доклади на Службата, а не сред администриращите тези доклади. Можеше да се оплаче на оня свадлив гений (формулировката не бе негова), дето управляваше Службата, и вероятно щеше да осигури на Лойд хубавичко насапунисване, може би дори би навредил на кариерата на тоя пикльо. Можеше обаче и да си изпати от острия език на шефа на Службата, задето е викал офицер от разузнаването, без да поиска НЕГОВОТО разрешение, и тази мисъл не го веселеше. От друга страна, началникът на Службата се славеше като много близък с някои от хората най-горе. Карти играел с тях в Шефийлд, на лов ходел и в Йоркшир. А до Славния дванадесети[1] оставаше само месец. Той все още търсеше начини да го поканят на някое от тия празнични събирания. Я по-добре да остави цялата работа.

Белята е вече сторена, така или иначе, мислеше си той, загледан към плаца на Конната гвардия.

— Белята е вече сторена, така или иначе — отбеляза той в клуба си пред госта, когото бе поканил за обяд, малко след един часа. — Предполагам, че ще карат нататък и ще сътрудничат с французите. Дано не се престарават, какво ще кажеш?

Това бе добра шега и той много й се радва. За нещастие не прецени както трябва госта си, който също бе много близък на някой от хората най-горе.

Личният доклад от комисаря на Лондонската полиция и съобщението за шегичката на сър Джаспър стигнаха съответно до очите и ушите на министър-председателя почти едновременно малко преди четири часа, когато той се върна на Даунинг Стрийт 10, след като бе отговарял на запитвания в Долната камара.

В четири и десет телефонът в кабинета на старши следователя Томас иззвъня.

Томас бе прекарал сутринта и по-голямата част от следобеда в опити да открие един мъж, на когото знаеше само името. Както обикновено при издирване на човек, за когото с положителност се знае, че е бил в чужбина, отправна точка стана Паспортната служба на лондонската улица Пети Франс.

Едно лично посещение там, след като отвориха в девет сутринта, изтръгна от тях фотокопия от молбите за издаване на паспорти на шест различни лица с името Чарлс Калтръп. За зла участ те всички имаха и втори имена — до едно различни. Томас получи и представените от всеки един фотографии, като обеща, че ще бъдат откопирани и върнати в архивите на Паспортната служба.

Единият от паспортите бе поискан след януари 1961 година, но това нищо не означаваше, макар да беше важно, че в архива нямаше заявление за паспорт от същия този Калтръп с дата, по-раншна от тази на документа, с който разполагаше Томас. Ако бе използвал друго име в Доминиканската република, откъде-накъде в слуховете, които по-късно го свързваха с убийството на Трухильо, щяха да го споменават с името Калтръп? Томас бе склонен да не възлага особени надежди на този закъснял кандидат за паспорт.

От останалите петима единият бе твърде възрастен — към август 1963 бе на шестдесет и пет години. Другите четирима бяха потенциални възможности. Нямаше значение дали отговарят на даденото от Льобел описание на висок блондин, тъй като задачата на Томас бе да елиминира. Ако и шестимата можеха да бъдат освободени от подозрението, че въплъщават личността на Чакала, толкова по-добре. С чиста съвест щеше да осведоми Льобел за това.

Във всяко от заявленията имаше посочен адрес — два в Лондон и два в провинцията. Не бе достатъчно просто да позвъни, да поиска да говори с г-н Чарлс Калтръп и да го попита дали през 1961 година е бил в Доминиканската република. Дори да е бил, днес преспокойно можеше да го отрече.

Никой от четиримата най-подозрителни не бе вписал „бизнесмен“ в графата „професия“. И това не означаваше кой знае какво. В доклада на Лойд за оня отдавнашен слух може и да се говори за бизнесмен, а това определение да се окаже погрешно.

След телефонно нареждане от страна на Томас в течение на предиобеда областните и селищни полицаи бяха проверили двамата Калтръп в провинцията. Единият бил открит на работното му място и очаквал да замине във ваканция със семейството си към края на седмицата. Придружили го до дома му по време на обедната почивка и проверили паспорта му. В него нямало входни или изходни визи на Доминиканската република, нито нейни печати за годините 1960 или 1961. Паспортът бил употребяван само два пъти — един път до Майорка и втори път за Коста Брава. Нещо повече, справката в местоработата му показала, че този Калтръп изобщо не е напускал счетоводния отдел на своята сапунена фабрика през януари 1961, а в щатните списъци на предприятието се водел от десет години.

Вторият човек от провинцията бе открит в някакъв хотел в Блакпул. Тъй като не носел паспорта си, той склонил да упълномощи полицията в родния си град да вземе ключа от къщата му от съседа, да отворят най-горното чекмедже на бюрото и да прегледат паспорта. И в него нямало полицейски печати от Доминиканската република, а по месторабота било установено, че е техник по пишещи машини и през 1961 година също не е напускал работа освен за лятната си почивка. Това личало от застрахователните му полици и от присъствените работни карти.

Единият от двамата Чарлс Калтръп в Лондон се оказа зарзаватчия в Катфърд и продавал зеленчуци в магазинчето си, когато влезли двама тихо говорещи мъже в костюми и пожелали да побеседват с него. Тъй като живеел над магазина си, той им показал паспорта само след няколко минути. Както и при останалите, от него не личало притежателят му да е посещавал някога Доминиканската република. Когато го попитали, зарзаватчията убедил детективите, че дори не знае къде се намира тоя остров.

Четвъртият и последен Калтръп излезе по-труден. Посоченият преди четири години в заявлението за паспорт адрес се оказа на жилищен блок в Хайгейт. Агентите на управляващата блока фирма преровили книгите си и установили, че човекът си е излязъл през декември 1960. Адрес за препращане на кореспонденцията не оставил.

Сега поне Томас знаеше второто му име. Справката с телефонния указател не даде нищо, но като използува авторитета на Специалния отдел, Томас научи от Главното управление на пощите, че някой си Чарлс X. Калтръп е имал в предишния указател телефонен номер в западната част на Лондон. Инициалите съвпадаха с тези на изчезналия Калтръп — Чарлс Харолд. Томас се обади в регистрационната служба на общината, където бе регистриран телефонният номер.

„Да“, отвърна му гласът от общината, „някой си г-н Чарлс Харолд Калтръп наистина наема апартамент на този адрес и е вписан в списъците като избирател от тази община.“

Тогава посетиха апартамента. Беше заключен и на множеството позвънявания никой не се отзова. Никой в сградата не знаеше къде е г-н Калтръп. Когато дежурната кола се върна в Скотланд Ярд, старши следователят Томас предприе нова тактика. От данъчната служба бе поискано да се провери картонът на лицето Чарлс Харолд Калтръп, живеещ на посочения адрес. Особено важно кой е неговият работодател и къде е работил г-н Калтръп през последните три години?

Именно в този момент на разследването иззвъня телефонът. Томас вдигна слушалката, представи се и помълча няколко мига. Веждите му се вдигнаха.

— Мен? — попита. — Какво, лично ли? Да, разбира се, идвам. Ще ми дадеш ли пет минути? Добре, идвам.

Излезе от зданието и се запъти към площада пред Парламента, като шумно духаше през носа си, за да прочисти запушените синуси. Независимо от топлия летен ден настинката му се влошаваше.

От площада пое по Уайтхол и зави от първия ъгъл наляво по Даунинг Стрийт. Както обикновено тя бе мрачна и унила. Слънцето никога не проникваше в скромната задънена уличка, където се намираше резиденцията на министър-председателя на Великобритания. Пред вратата на номер 10 имаше неголяма тълпа, държана на отсрещния тротоар от двама безстрастни полицаи. Може би наблюдаваше потока пратеници, пристигащи пред вратата да връчват жълтеникави пликове, а може би се надяваше да мерне на някой от прозорците високопоставена физиономия.

Томас сви надясно през малък затревен двор. Стигна до задния вход на номер 10, където натисна бутона на вратата. Тя се отвори мигновено от огромен униформен сержант от полицията, който веднага го позна и вдигна ръка за поздрав.

— Добър ден, сър. Мистър Хароуби ми нареди да ви заведа право при него.

Джеймс Хароуби, човекът, който преди няколко минути бе позвънил на Томас, бе началникът на личната служба за безопасност на министър-председателя. Красив мъж, който изглеждаше по-млад от своите четиридесет и пет години. Носеше униформена ученическа вратовръзка, но преди да го преместят на Даунинг Стрийт, имаше зад гърба си блестяща кариера на полицай. Също като Томас, и той имаше ранг на старши следовател. Когато Томас влезе, Хароуби се надигна.

— Влизай, Брин. Радвам се да те видя. — Кимна към сержанта. — Благодаря ви, Чалмърс.

Сержантът се оттегли и затвори вратата.

— За какво става дума? — попита Томас.

Хароуби го погледна изненадано.

— Надявах се ти да ми кажеш. Той просто позвъня преди петнадесет минути, назова те по име и каза, че иска да те види лично, и то веднага. Да не би да си се захванал с нещо?

Томас се сещаше само за едно дело, с което се бе захванал, но бе изненадан, че то е отишло толкова високо и за толкова кратко време. Щом обаче министър-председателят не желаеше, по изключение, този път да се довери на шефа на собствената си охрана, това си бе негова работа.

— Нищо не ми идва наум — отвърна той.

Хароуби вдигна слушалката от телефона на бюрото си и поиска да го свържат с личния кабинет на министър-председателя. Линията изпука и един глас се обади:

— Да?

— Тук е Хароуби, господин министър-председател. При мен е старши следователят Томас… Да, сър. Веднага.

Остави слушалката.

— Право там. На бегом. Трябва да си се хванал с нещо важно. Двама министри чакат. Хайде.

Хароуби го поведе по един коридор към тапицирана със зелено сукно врата в другия край. Един секретар тъкмо излизаше. Видя двамата, отстъпи и задържа вратата отворена. Хароуби пропусна Томас да влезе, произнесе ясно „Старши следователят Томас, господин министър-председател“, оттегли се и безшумно затвори вратата.

Томас се видя в една много тиха стая, елегантно обзаведена и с висок таван, с множество разхвърляни книги и документи, с аромат на тютюн и дървена ламперия — една стая, приличаща повече на университетски кабинет, отколкото на канцелария на правителствен глава.

Човекът при прозореца се извърна.

— Добър ден, господин старши следовател. Седнете, моля.

— Добър ден, сър. — Томас избра един обърнат към бюрото стол с права облегалка и се настани на крайчеца му. Никога не бе имал възможност да види министър-председателя толкова отблизо, да не говорим насаме. Остана с впечатлението за две тъжни, почти виновни очи, отпуснати клепачи, като на копой след дълга надпревара, от която не е извлякъл удоволствие.

В стаята цареше тишина. Министър-председателят отиде до бюрото си и седна. Томас, естествено, бе чул приказките из Уайтхол, че здравето на министър-председателя не е най-доброто. Той си даваше сметка за плащания от него данък на усилията да преведе правителството през смрадта на аферата Кийлър — Уорд[2], която, макар да бе приключила, все още си оставаше тема номер едно в цялата страна. И все пак бе изненадан от изтощения и тъжен израз на мъжа срещу себе си.

— Старши следовател Томас, обърнато ми бе внимание върху обстоятелството, че понастоящем провеждате разследване по повод молба за съдействие, отправена ви по телефона вчера сутринта от висш детектив на френската Следствена полиция.

— Да, сър… господин министър-председател.

— И че тази молба има в основата си опасенията на френските органи за сигурност, че някакъв човек може би се готви… един професионален убиец, нает, предполага се, от ОАС, да предприеме някаква операция във Франция в някакъв бъдещ момент?

— Това всъщност не ни беше обяснено, господин министър-председател. Молбата бе да подскажем нещо във връзка със самоличността на известните ни професионални убийци. Нямаше обяснения относно повода за това искане.

— И все пак до какво заключение стигате във връзка с молбата, господин старши следовател?

Томас леко сви рамене.

— До същото, до което сте стигнали и вие, господин министър-председател.

— Именно. Не е необходимо човек да е гений, за да проумее единствено възможната причина френските власти да искат да се доберат до подобен… екземпляр. И какъв би бил според вас евентуалният обект на такъв човек, ако наистина е попаднал в полезрението на френската полиция?

— Както предполагам, господин министър-председател, се опасяват, че е бил нает професионален убиец, който да се опита да ликвидира президента.

— Точно така. И това няма да е първият път, когато се прави подобен опит, нали?

— Прав сте, сър. Вече е имало шест опита.

Министър-председателят се взря в книжата пред себе си, сякаш те можеха да му помогнат да проумее какво би станало със света през последните месеци на мандата му.

— Известно ли ви е, старши следовател, че в тази страна очевидно съществуват лица, заемащи немаловажни постове в структурата на властта, които не биха се опечалили ако вашите проучвания се окажеха по-малко енергични от възможното?

Томас бе истински изненадан.

— Не, сър.

Откъде-накъде му бе хрумнала подобна странна идея на министър-председателя?

— Бихте ли ме осведомили накратко, моля, за извършеното от вас до настоящия момент?

Томас започна отначало, като разказа ясно и сбито за извършеното от архива и Специалния отдел, разговора с Лойд, споменаването на някакъв човек на име Калтръп и стореното оттогава до настоящия момент.

Когато свърши, министър-председателят се надигна и отиде до прозореца, който гледаше към огретия от слънцето квадрат трева на двора. Той гледа дълго надолу с отпуснати рамене. Томас се попита за какво ли мисли.

Може би си спомняше за един плаж край град Алжир. Там някога се бе разхождал и разговарял с високомерен французин, който сега седеше в друг кабинет на петстотин километра оттук и управляваше делата на собствената си страна. Те и двамата бяха тогава с по двадесет години по-млади и много неща, които можеха да се случат по-късно, не станаха. И много неща, които можеха да произтекат помежду им, не настъпиха.

А може би си мислеше за същия франзузин, седнал в позлатената зала на Елисейския дворец преди осем месеца, който с отмерени и високопарни фрази разби надеждите на британския премиер да увенчае политическата си кариера с вкарване на Великобритания в Европейската общност, преди да се оттегли от поста си с удовлетворението на осъществил мечтите си човек.

А може би просто си мислеше за последните мъчителни месеци, в които откровенията на един сутеньор и една куртизанка почти свалиха правителството на Великобритания. Той бе стар човек, роден и израснал в един свят, където имаше критерии за добро и лошо и бе вярвал в тези критерии, и се бе придържал към тях. Днес светът бе различен, пълен с нови хора, нови идеи, а той принадлежеше към миналото. Дали си даваше сметка, че днес има други критерии, които долавяше само смътно и които не одобряваше?

Загледан в огряната от слънце трева, той може би знаеше какво предстои. Хирургическата операция не можеше дълго да се отлага, а с нея вървеше и оттеглянето от власт. Скоро светът щеше да бъде предаден в ръцете на нови хора. Голяма част вече им бе предадена. Но щеше ли този свят да бъде предаден и на сутеньори и пачаври, на шпиони и… наемни убийци?

Томас видя как раменете на стареца се изправиха и той се обърна.

— Старши следовател Томас, искам да знаете, че генерал Дьо Гол е мой приятел. Ако съществува и най-малка заплаха за неговата личност и ако тази заплаха може да произтича от гражданин на нашата държава, то човекът трябва да бъде спрян. От този момент нататък провеждайте разследването си с енергичност, непозната досега. До един час вашите началници ще бъдат упълномощени лично от мен да ви улеснят в кръга на своите възможности. За вас няма да има ограничения по отношение нито на средства, нито на хора. Ще разполагате с правото да включвате в екипа си всеки, който желаете да ви помага, и ще имате достъп до официалната документация на всяка служба в страната, която би се оказала в състояние да допринесе за напредването на вашето разследване. По силата на мое лично разпореждане ще имате право да контактувате по този въпрос с френските власти без намек за ограничения. Ще можете да преустановите издирванията си едва когато бъдете съвършено сигурен, че човекът, когото французите искат да идентифицират и арестуват, не е британски поданик, нито пък действува от тия брегове. Тогава ще ми докладвате лично.

В случай, че този човек, Калтръп или кой да е друг с британски паспорт, може основателно да се приеме за търсеното от французите лице, вие ще го задържите. Който и да е той, трябва да бъде спрян. Достатъчно ясно ли се изразявам?

По-ясно не би могло да бъде. Томас с положителност знаеше, че до ушите на премиера е стигнала някаква информация, която е породила току-що дадените указания. Подозираше, че те са свързани със загадъчния намек за лицата, дето искали разследването му да не напредва. Но не беше сигурен.

— Да, сър — каза той.

Премиерът кимна с глава, за да покаже, че разговорът е свършил. Томас се надигна и пое към вратата.

— Впрочем… господин министър-председател…

— Да…

— Има още нещо, сър. Не съм сигурен дали желаете да уведомя на тоя етап французите за разследването ни по повод слуха за този човек, Калтръп, в Доминиканската република преди две години.

— Имате ли достатъчно основания да смятате в настоящия момент, че действията на този човек в миналото оправдават свързването му с лицето, което французите искат да идентифицират?

— Не, господин министър-председател. Срещу никой Чарлс Калтръп на света нямаме нищо освен слуха от преди две години. Ние все още не знаем дали тази Калтръп, когото цял следобед се мъчим да открием, е същият, който през януари 1961 година е бил в Карибския район. Ако не е, трябва да се върнем на изходното положение.

Министър-председателят се замисли.

— Не бих искал да губите времето на френските си колеги с предположения, основани върху неподкрепени слухове с две и половина годишна давност. Обърнете внимание върху фразата „с нищо неподкрепени“, господин старши следовател. Моля, продължавайте усърдно разследването си. В момента, когато решите, че разполагате с достатъчно информация за този или който и да било друг Чарлс Калтръп, за да дадете плът на слуха, че е бил замесен в аферата около генерал Трухильо, вие ще съобщите веднага на французите, като в същото време ще откриете и човека, където и да се намира.

— Да, господин министър-председател.

— И помолете, ако обичате, господин Хароуби да дойде при мен. Веднага ще издам необходимите ви пълномощия.

През остатъка от следобеда нещата в кабинета на Томас бързо се променяха. Той събра около себе си група, съставена от шестимата най-добри инспектори на Специалния отдел. На единия от тях спряха отпуската. Двама бяха освободени от задачата да наблюдават дома на човек, заподозрян в предаване на секретна информация за Кралските артилерийски заводи, където работеше, на източноевропейски военен аташе. Двама от останалите бяха същите, които предния ден му помагаха да търси из архивите на Специалния отдел убиец без име. Последният имаше почивен ден и работеше в парника си, когато се обадиха по телефона да се яви незабавно в главната квартира на отдела.

Томас ги информира изчерпателно, закле ги да мълчат и проведе нескончаема поредица от телефонни разговори. Беше малко след шест, когато в Данъчното управление откриха картона на Чарлс Харолд Калтръп. Един от детективите бе изпратен да донесе цялата документация. Останалите се захванаха с телефоните, с изключение на този, комуто бе наредено да събере сведения, които биха навели на някаква следа за евентуалното местонахождение на лицето, от всеки съсед на Калтръп и от всеки местен търговец. В лабораторията направиха копия от снимката, представена от Калтръп преди четири години със заявлението за паспорт, и всеки от инспекторите сложи по едно копие в джоба си.

Данъчният картон показа, че издирваното лице е било през последните години без работа, а преди това е прекарало една година в чужбина. Но през по-голямата част от финансовата 1960–1961 година човекът е работил във фирма, в чието название Томас разпозна един от най-големите производители и износители на малогабаритни оръжия във Великобритания. След час разполагаше с името на административния директор, когото завари в къщата му в извънградски район, населен предимно с борсови посредници. Томас си уговори по телефона незабавна среща и докато над Темза се спускаше вечерният мрак, ревът на неговия полицейски ягуар се разнесе над реката по посока на селцето Вирджиния Уотър.

Патрик Монсън приличаше твърде малко на човек от бизнеса със смъртоносни оръжия, помисли си Томас, но никой от тях не прилича на търговец на оръжие. От Монсън научи, че оръжейната фирма е държала Калтръп малко по-малко от година. Нещо повече — през декември 1960 и януари 1961 година е бил командирован от фирмата в Сиудад Трухильо със задачата да се опита да продаде на шефа на Трухильовата полиция партида автомати от излишъците на Британската армия.

Томас гледаше Монсън с антипатия.

За какво ще използуват оръжието, няма значение, а, мой човек, помисли си той, но не си даде труда да изрази своето отвращение. Защо Калтръп бе напуснал така бързо Доминиканската република?

Монсън изглеждаше изненадан от въпроса. Ами защото Трухильо бе убит, естествено. Целият режим се срина за броени часове. Какво можеше да очаква от новия режим един човек, дошъл да продаде на предишния партида оръжие и муниции? Естествено, че е трябвало да се измъкне.

Томас се замисли. В обяснението имаше логика. Според Монсън, Калтръп разказвал по-късно, че когато дошла новината за убийството на генерала от засада извън града, той самият седял в кабинета на шефа на полицията на диктатора и разисквал сделката. Полицейският началник побелял като платно и се отправил незабавно към частното си имение, където постоянно го чакали самолетът и пилотът му. След няколко часа тълпите вече вилнеели по улиците, търсели привърженици на стария режим. Калтръп трябвало да подкупи някакъв рибар, за да го изведе от острова с ветроходка.

Защо Калтръп е напуснал фирмата, попита най-подир Томас. Беше уволнен, гласеше отговорът. Защо? Монсън се замисли дълбоко. Накрая каза:

— Господин старши следовател, конкуренцията при търговията с оръжие от втора ръка е жестока. Би могло да се каже — убийствена. Да се узнае какво предлага другият и на каква цена, може да се окаже от жизнено значение за конкурента, който желае да сключи същата сделка със същия купувач. Нека просто да го формулираме така: фирмата не бе напълно удовлетворена от лоялността на Калтръп към нея.

В колата по обратния път към града Томас обмисли казаното от Монсън. Даденото навремето от Калтръп обяснение за причините за бързото му измъкване от Доминиканската република звучеше логично. То не подкрепяше, а по-скоро като че ли оборваше слуха, предаден впоследствие от резидента на Службата в Карибския район, съгласно който името му било свързано с убийството.

От друга страна, според Монсън, Калтръп бе човек, който не стоеше над изкушението да води двойна игра. Би ли могъл да пристигне в Доминиканската република като пълномощник на фирма за малогабаритни оръжия с целта да сключи сделка, а в същото време да фигурира и в изплащателната ведомост на революционерите?

Едно нещо, казано от Монсън, смущаваше Томас. Той бе споменал, че когато започнал да работи в компанията, Калтръп не разбирал много от карабини. А един снайперист положително би бил специалист. От друга страна, той, естествено, би могъл да се обучи, докато е работел за компанията. Но ако пък е бил новак в стрелбата с карабина, щяха ли да поискат партизаните, противници на Трухильо, да го наемат, за да спре колата на генерала с един-единствен изстрел на бърза отсечка от шосето? А може и изобщо да не са го наемали. Дали версията на Калтръп не бе самата истина?

Томас сви рамене. Това нито доказваше, нито оборваше нещо. Отново в изходна позиция, помисли си той с огорчение.

Когато се върна в кабинета си обаче, Томас завари някои новини, които го накараха да промени своето становище. Инспекторът, изпратен до жилището на Калтръп, се бе върнал. Открил някаква съседка, която била цял ден на работа. Жената казала, че мистър Калтръп заминал преди няколко дни, като споменал, че отива на обиколка из Шотландия. Върху задната седалка на колата му, паркирана на улицата, жената видяла нещо, което приличало на въдици.

Въдици? Старши следователят Томас усети тръпки, макар в кабинета да бе топло. Когато детективът свършваше, влезе един от останалите.

— Господин старши?

— Да?

— Току-що ми хрумна нещо.

— Казвай.

— Говорите ли френски?

— Не, а ти?

— Да, майка ми беше французойка. Наемникът, когото търси френската Следствена полиция, има кодово име Чакал, нали?

— Е, та?

— Ами Чакал на френски се пише Chacal — C-H-A-C-A-L. Разбирате ли? Трябва да е тъп като пет дръвника, за да си избере име, па макар и на френски, което да е образувано от първите три букви на малкото и първите три на фамилното му…[3]

— Дяволите да ме вземат! — каза Томас и кихна зверски. После се пресегна към телефона.

[1] На 12 юли северноирландските протестанти празнуват победата си над католиците в битката при река Бойн през 1690 г. — Б.пр. ↑

[2] Сексуално обагрен политически скандал, поставил на изпитание британското правителство. — Б.пр. ↑

[3] Чарлс Калтръп се пише на английски Charles Calthrop — Б.пр. ↑

15.

Третата среща в Министерството на вътрешните работи в Париж започна малко след десет часа поради закъснение на министъра, задържан от уличното движение на връщане от дипломатически прием. Щом седна, той даде знак съвещанието да започне.

Първият доклад бе на генерал Гибо от SDECE. Той говори кратко и по същество. Бившият нацист Касел бе открит от агенти на мадридското бюро на Тайната служба.

Той си живеел мирно и тихо в мансарден апартамент в Мадрид, влязъл бе в съдружие с друг бивш есесовски командир и двамата въртяха в града процъфтяващ бизнес. Доколкото можеше да се установи, не бе замесен с ОАС. Във всеки случай мадридското бюро бе водило дело на този човек още преди да пристигне нареждането от Париж за по-нататъшна проверка и там застъпваха становището, че Касел никога не е бил във връзка с ОАС.

С оглед възрастта му, зачестяващите ревматични пристъпи, които започваха да се отразяват на краката му, и поеманите забележително високи дози алкохол, Касел, по общо мнение, можеше за бъде забравен като възможен Чакал.

Когато генералът свърши, погледите се обърнаха към комисар Льобел. Неговият доклад не бе обнадеждаващ. В течение на деня в Следствената бяха пристигнали съобщения от другите три държави, които първоначално бяха споменали за евентуални подозрителни лица.

От Америка уведомяваха, че Чък Арнолд, търговецът на оръжие, се намира в Колумбия и се опитва от името на американския си работодател да сключи сделка с началника на генералния щаб за продажба на партида свалени от въоръжение в американската армия карабини тип AR–10. При всички случаи, докато се намираше в Богота, той щеше да бъде под непрекъснатото наблюдение на ЦРУ и нямаше признаци да има наум нещо повече от това да прокара доставката си независимо от официалното неодобрение на САЩ.

Досието на този човек беше все пак изпратено по телекса, както и това на Вителино. От последното се видя, че макар бившият бандит от Коза Ностра да не беше още открит, той бе висок метър и шестдесет, много широк в раменете и тантурест, със смолисточерна коса и мургава кожа. С оглед огромните различия във външността на тази на Чакала, както бе описана от хотелския администратор във Виена, Льобел прецени, че той също може да бъде изключен.

Южноафриканците бяха установили, че Пийт Шайпър бе понастоящем ръководител на частна армия към диамантенодобивна корпорация в западноафриканска страна, принадлежаща към Британската общност. Задълженията му бяха да патрулира границите на обширната минна концесия, притежавана от компанията, и непрекъснато да обезкуражава задграничните контрабандисти на диаманти. Не му задаваха неудобни въпроси по повод използуваните методи и работодателите му били доволни от полаганите от него усилия. Присъствието му бе потвърдено от самите тях — той определено се намираше на своя пост в Западна Африка.

Белгийската полиция бе изяснила случая с техния бивш наемник. От архивите бе изровен доклад, изпратен от тяхно посолство в Карибския район. От него ставаше ясно, че бившият наемник в Катанга е бил убит в Гватемала при сбиване в някакъв бар преди три месеца.

Льобел приключи с четенето на последното съобщение от разтворената пред него папка. Когато вдигна очи, то бе, за да срещне четиринадесет приковани в него погледа. Повечето студени и предизвикателни.

— Alors, rien?[1]

Зададеният от полковник Ролан въпрос бе от името на всички присъстващи.

— Нищо, за съжаление — съгласи се Льобел. — Като че ли никое от предположенията не е състоятелно.

— Като че ли не е състоятелно — повтори Сен Клер язвително. — Дотук ли я докарахме с вашата „чисто детективска работа“? Нищо като че ли не е състоятелно?

Той изгледа гневно двамата детективи, Бувие и Льобел, усетил бързо, че общото настроение в помещението е на негова страна.

— Ще рече, господа — министърът използува множественото число, за да включи и двамата полицейски комисари, — че отново сме там, откъдето започнахме. На изходни позиции, така да се каже.

— Да, боя се, че е така — отвърна Льобел.

Бувие пое неговата защита:

— Моят колега провежда издирване на един от най-трудно откриваемите човешки типове в света при пълно отсъствие на улики и предварителни насоки. Подобни хора не афишират своите професии и местонахождение.

— Това ни е известно, драги ми комисарю — отвърна хладно министърът, — въпросът е…

Той бе прекъснат от почукване на вратата. Намръщи се. Дал бе инструкции да не ги безпокоят освен в случай на извънредно произшествие.

— Влез.

Един от портиерите на министерството застана на вратата нерешителен и смутен.

— Mes excuses, Monsieur le Ministre[2]. Търсят по телефона комисар Льобел. От Лондон. — Усетил враждебната атмосфера в стаята, човекът направи опит да се защити: — Казват, че е спешно…

— Ще ме извините ли, господа?

Върна се след пет минути. Атмосферата бе така студена, както я остави, и очевидно препирнята относно това, което следва да се направи, бе продължила и в негово отсъствие. С влизането си той прекъсна едно остро обвинение от страна на полковник Сен Клер, чийто глас заглъхна, докато Льобел заемаше мястото си. Дребничкият комисар държеше в ръка един плик с изпълнен с драскулки гръб.

— Мисля, господа, че разполагаме с името на човека, когото търсим — започна той.

Заседанието приключи след тридесет минути, почти в дух на пълно облекчение. Когато Льобел свърши с преразказа на съобщението от Лондон, мъжете около масата изпуснаха колективна въздишка като спиращ на перона след дълго пътуване влак. Всеки си даваше сметка, че сега поне има нещо, с което да се захване. За половин час се бяха съгласили, че е възможно без сянка от гласност да се претършува цяла Франция за човек на име Чарлс Калтръп, да се открие и ако бъде сметнато за нужно, да се ликвидира.

Те знаеха, че пълните данни за Калтръп няма да са на разположение преди сутринта, когато щяха да бъдат изпратени по телекса. Междувременно обаче в Централния архив можеха да проверят своите километрични лавици за попълнен от това лице контролен лист или адресна карта, с която да е регистриран в някой хотел, където и да е из Франция. Префектурата на полицията би могла да провери в собствения си архив дали не се е настанил в хотел в очертанията на Париж.

Контраразузнаването можеше да снабди с името и описанието му всеки граничен пункт, пътническо или търговско пристанище, всяко летище във Франция, като им нареди да задържат този човек, щом стъпи на френска територия.

Ако пък още не бе пристигнал във Франция — няма значение. До идването му щеше да се пази пълно мълчание, а щом се появи, щяха да го пипнат.

— Тази гадна твар, тоя тип на име Калтръп, вече ни е в ръчичките — каза същата вечер в леглото на любовницата си полковник Раул Сен Клер дьо Вийобан.

Когато Жаклин най-сетне успя да издействува един закъснял оргазъм от полковника, за да го приспи, часовникът от камината удари дванадесет и настъпи 14 август.

Щом затвори телефона след разговора си с Париж, старши следователят Томас седна на стола си и огледа шестимата инспектори, които освободи от разнообразните им задачи, за да им постави нови. Отвън в тихата лятна нощ Биг Бен[3] удари полунощ.

Инструктажът му отне един час. От инспекторите един бе натоварен да проучи ранните години на Калтръп. Къде живееха понастоящем родителите му, ако изобщо бяха живи. Къде е учил, какви резултати (ако има такива) е постигал в стрелбите на Кадетския корпус като ученик. Характерни черти, отличителни белези и т.н.

Друг бе определен да се запознае с младите години на Калтръп, от завършване на училище, през военната служба, поведение в казармата, успехи в стрелбата, служби след уволнението от армията чак до момента, в който напуска търговците на оръжие, уволнили го поради подозрение в двойна игра.

Още двама детективи бяха натоварени да проследят дейността му от напускането на последните известни работодатели през октомври 1961 година. Къде е ходил, с кого се е срещал, какви са били доходите му и от какви източници. Тъй като нямаше полицейско досие и следователно можеше да се предполага, че липсват и пръстови отпечатъци, Томас искаше всяка намерена негова снимка.

Последните двама инспектори трябваше да се опитат да установят местонахождението на Калтръп в момента. Те трябваше да прегледат целия апартамент за пръстови отпечатъци, да открият откъде е купил колата, да проверят в лондонското управление дали е регистрирано издаването на шофьорска книжка и в случай, че не е, да започнат проверки по управленията в провинцията. Да идентифицират колата — марка, години, цвят, регистрационен номер. Да се открие обичайният му сервиз, за да се разбере дали е предвидил дълго пътуване с кола, да се проверят фериботите през Ламанша, да се обиколят въздухоплавателните компании, за да се види дали не е запазвал място в самолет, независимо закъде е бил полетът.

И шестимата мъже си водеха подробни бележки. Чак когато Томас свърши, те се надигнаха и излязоха един по един от кабинета. В коридора последните двама се спогледаха накриво.

— И калта изпод ноктите му трябва да изчовъркаме — каза единият. — Ще се шашнем от бачкане.

— Странното е — отбеляза другият, — че Стария не ще да ни каже какво се предполага, че е извършил или се кани да извърши.

— В едно можем да сме сигурни. За да се подхване такава мащабна работа, нареждането е дошло от най-горе. Човек ще рече, че копелето е решило да застреля краля на Сиам.

Известно време отне събуждането на един съдия и убеждаването му да подпише заповед за обиск. В малките часове на нощта, докато изтощеният Томас дремеше върху креслото, в кабинета си, а още по-измъченият Клод Льобел отпиваше силно черно кафе в своя, двама от Специалния отдел преметоха целия апартамент на Калтръп с мека четчица за зъби.

И двамата бяха специалисти. Започнаха от чекмеджетата, като внимателно изсипваха всяко върху чаршаф и грижливо подреждаха съдържанието. Когато всички чекмеджета бяха изпразнени, започнаха да проучват дървенията на освободеното от тях бюро в търсене на тайници. След мебелите от дърво дойде ред на тапицираните. Когато свършиха и с тях, жилището заприлича на ферма за пуйки в Деня на благодарността[4]. Единият инспектор обработваше дневната, другият — спалнята. След това дойде ред на кухнята и банята.

Приключили с мебелите, възглавниците от дивана и леглото, палтата и костюмите в гардероба, те се заловиха с подовете, таваните и стените. До шест сутринта апартаментът бе излизан сантиметър по сантиметър. Повечето съседи се бяха събрали на площадката, като се споглеждаха, а сетне хвърляха поглед към затворената врата на жилището на Калтръп. Разговаряха с шепот, който заглъхна, щом двамата инспектори се появиха от апартамента.

Единият носеше куфар, натъпкан с лични вещи и документи на Калтръп. Той слезе на улицата, скочи в чакащата патрулна кола и замина при старши следователя Томас. Другият започна поредица продължителни разпити. Първо съседите, като си даваше сметка, че до час-два повечето трябваше да тръгнат за работните си места. Търговците наоколо можеха да почакат.

Томас прекара няколко минути в ровене из пръснатата по целия под на кабинета му колекция от лични вещи. Инспекторът грабна от неразборията малка синя книжка, отиде до прозореца и започна да я прелиства на светлината на изгряващото слънце.

— Господин старши, погледнете това. — Пръстът му се заби в една от страниците на паспорта. — Вижте… Republica de Dominica, Aeroporto Ciudad Trujillo, Decembre 1960, Entrada…[5] Бил е там, няма съмнение. Това е нашият човек.

Томас пое паспорта, хвърли му един поглед, после се загледа през прозореца.

— Да, приятелю, това е нашият човек. Но не ти ли прави впечатление, че държим паспорта му в ръцете си?

— А, педерастът му мръсен… — въздъхна инспекторът, като схвана забележката.

— Ти го каза — отбеляза Томас, който поради възпитанието, получено в църковното неделно училище, изключително рядко използваше силни изрази. — Щом не пътува с този паспорт, тогава с какво пътува? Дай телефона и ми поискай Париж.

В същия час Чакала от петдесет минути бе на път и Милано оставаше далеч зад гърба му. Гюрукът на алфата бе свален, а утринното слънце вече къпеше Аутострада 7 от Милано за Генуа. Той гонеше колата с доста над сто и тридесет километра в час по правия път и караше стрелката да потрепва почти до началото на червената ивица на километража. Хладният вятър разбъркваше светлата коса над челото му, но очите оставаха защитени от тъмните очила.

Картата показваше, че до френската граница при Вентимиля има двеста и десет километра, около сто и тридесет мили, и той бе доста изпреварил определения двучасов график. Малко го забавиха камионите от Генуа, устремили се след седем към пристаните, но преди седем и четвърт той караше вече по А–10 за Сан Ремо и границата.

Когато пристигна на най-заспалия френски граничен пункт, дневният поток на движението се бе доста сгъстил, а жегата бе започнала да тегне.

След тридесет минути чакане на опашката бе повикан при рампата за митническа проверка. Полицаят, който пое паспорта му, го прегледа внимателно, промълви кротко „Момент, господине“ и се скри в бараката на митничарите.

След няколко минути се появи заедно с мъж в цивилни дрехи, който държеше паспорта.

— Bonjour, Monsieur.[6]

— Bonjour.

— Това вашият паспорт ли е?

— Да.

Последва нов изпитателен преглед на паспорта.

— Какъв е поводът за посещението ви във Франция?

— Туризъм. Никога не съм виждал Лазурния бряг.

— Ясно. Колата ваша ли е?

— Не, под наем. Имах работа в Италия и неочаквано изникна една седмица, в която няма какво да правя. Така че наех кола да пообиколя малко.

— Ясно. Документите на колата у вас ли са?

Чакала подаде международната шофьорска книжка, договора за наемане и двете застрахователни полици. Цивилният прегледа всичко.

— Имате ли багаж, господине?

— Да, три куфара в багажника и ръчна чанта.

— Донесете, моля, всичко в залата.

Мъжът се отдалечи. Полицаят помогна на Чакала да разтовари багажа си и двамата го внесоха в митницата.

Преди да тръгне от Милано, той бе извадил старото палто, мъхнатите панталони и обувките на несъществуващия французин Андре Мартен, чиито документи бяха зашити в подплатата на третия куфар, и бе омотал всичко на топка в дъното на багажника. Дрехите от другите два куфара бяха разпределени из трите парчета багаж. Медалите бяха в джоба му.

Двамата митничари прегледаха куфарите. Докато вършеха това, той попълни стандартния формуляр за всеки влизащ във Франция турист. Нищо в куфарите не привлече внимание. Настъпи миг на безпокойство, когато митничарите взеха в ръце бурканчетата с боя за коса. Той предпазливо я бе прелял в предварително изпразнени флакони от афтършейв. По онова време този вид лосион не бе на мода във Франция. Твърде нов на пазара, той бе разпространен главно в Америка. Забеляза как двамата се спогледаха, но върнаха флаконите в чантата.

С крайчеца на окото си Чакала видя през прозореца как друг мъж преглежда багажника и коша на двигателя на алфата. За щастие не погледна отдолу. Разви палтото и панталоните от багажника и ги погледна с погнуса, но предположи, че палтото служи за покриване на двигателя в зимни нощи, а старите дрехи са необходими за в случай, че се наложи ремонт на пътя. Върна дрехите на мястото им и затвори капака.

Когато Чакала свърши с попълването на формуляра си, двамата митничари в бараката затвориха куфарите и кимнаха към цивилния. Той на свой ред взе контролния лист, прегледа го, отново го сравни с паспорта и върна документите.

— Merci, Monsiur. Bon voyage.[7]

След десет минути алфата бучеше в източните покрайнини на Мантон. След като с облекчение закуси в едно кафене над старото пристанище и кейовете за яхти, Чакала пое по Корниш Литорал[8] към Монако, Ница и Кан.

В лондонския си кабинет старши следователят Томас разбърка чаша гъсто черно кафе и прокара ръка по бузите с набола брада. В другия край на стаята двамата детективи, натоварени със задачата да установят местонахождението на Калтръп, наблюдаваха своя шеф. Тримата очакваха пристигането на още шестима, всичките сержанти от Специалния отдел, освободени от текущите им задължения след поредицата телефонни обаждания, които Томас проведе през изтеклия час.

Малко след девет, след като се явиха по своите кабинети и научиха, че са прекомандировани към групата на Томас, хората започнаха да пристигат един след друг.

Когато и последният влезе, старши следователят пристъпи към инструктажа.

— И така, издирваме един човек. Не е нужно да ви съобщавам по каква причина. Не е необходимо да знаете. Важното е да го пипнем, при това бързо. В момента знаем или поне така смятаме, че е в чужбина. Почти сме сигурни, че пътува с фалшив паспорт.

— Ето така изглежда. — Той им раздаде няколко фотографии, увеличени копия от портретната снимка върху заявлението за паспорт на Калтръп. — Възможно е да се е дегизирал, така че може и да не отговаря на това описание. Ще трябва да отидете в паспортната служба и да съставите пълен списък на подадените напоследък заявления за паспорти. Започнете от последните пет-десет дни. Ако нищо не излезе, върнете се с още петдесет назад. Работата ще е досадна и продължителна.

Осведоми ги в общи линии за най-честия способ за снабдяване с фалшив паспорт, който всъщност бе приложен и от Чакала.

— Важното е — заключи — да не се задоволявате само със свидетелствата за раждане. Проверявайте и смъртните актове. Така че след като получите списъка от Паспортния отдел, прехвърляте цялата операция в Съмърсет Хаус[9], установявате се там, разпределяте си списъка с имената и започвате работа по смъртните актове. Ако откриете заявление, подадено от лице, което вече не е между живите, самозванецът вероятно ще се окаже нашият човек. Тръгвайте.

Осмината мъже се изнизаха от кабинета, а Томас се свърза по телефона първо с Паспортния отдел, а след това и с регистъра за раждания, бракове и смърт в Съмърсет Хаус, за да осигури на своя екип най-пълно съдействие.

Два часа по-късно, докато се бръснеше с взета на заем електрическа самобръсначка, включена в контакта на настолната лампа, по телефона се обади старшият от двамата инспектори, който бе ръководител на екипа. Има, каза той, осем хиляди и четиридесет и едно заявления за нови паспорти, подадени през последните сто дни. Лято е, обясни, време за отпуски. В този период винаги има повече заявления.

Брин Томас остави слушалката, изсекна се в носната си кърпа и изсумтя:

— Проклето лято!

Малко след единадесет същата сутрин Чакала навлезе в центъра на Кан. Както винаги когато имаше да върши сериозна работа, той потърси някой от най-добрите хотели и след няколко минути каране зави пред входа на „Мажестик“. Прекара гребена през косата си и влезе във фоайето. Тъй като бе средата на предобеда, повечето гости бяха излезли и в помещението нямаше много хора. Елегантният му лек костюм и уверено държане го представяха като английски джентълмен, така че, когато попита едно пиколо къде са телефоните, нямаше вдигане на вежди. Дамата зад преградата, отделяща телефонната централа от входа към гардеробите, вдигна поглед към него.

— Свържете ме, ако обичате, с Париж, МОЛИТОР 59–01 — помоли той.

След няколко минути тя му даде знак да влезе в една кабина до централата и гледа след него, докато затваряше звуконепроницаемата врата зад гърба си.

— Allo, ici Chacal.[10]

— Allo, ici Valmy[11]. Слава Богу, че се обадихте. От два дни се мъчим да ви открием.

Ако някой погледнеше през стъклото на кабината, той би видял как англичанинът вътре се скова и намръщи. През по-голямата част от десетте минути на разговора той запази мълчание и само слушаше. От време на време устните му помръдваха, докато зададе къс, рязък въпрос. Обаче никой не гледаше. Телефонистката бе погълната от някакъв любовен роман. Следващото нещо, което видя, бе надвесеният над нея гост, с тъмни очила на очите. Отчете таксата за разговора от брояча върху пулта и получи парите.

Чакала поръча чаша кафе на терасата с изглед към Кроазет[12] и блестящото море, където загорели къпещи се лудуваха и крещяха. Потънал в размисъл, той дълбоко пое дим от цигарата си.

Това, което чу за Ковалски, не го учуди — помнеше тромавия поляк от хотела във Виена. Но не проумяваше откъде телохранителят, който бе останал през цялото времетраене на срещата зад вратата на стаята, знае кодовото му име или за какво е нает. Може би френските полицаи сами се бяха досетили. Може би Ковалски го бе усетил какъв е, нали той също бе убиец, макар и тъпоумен и недодялан.

Чакала направи равносметка. Валми го бе посъветвал да зареже всичко и да си замине, но бе признал също така, че не е упълномощен от Роден да отмени операцията. Случилото се потвърждаваше дълбоките подозрения на Чакала относно мърлящината на ОАС в областта на сигурността. Но той знаеше нещо, което те не знаеха. Нещо, което френската полиция нямаше как да знае. А то бе обстоятелството, че пътува под чуждо име и с редовен паспорт на това име и че има в запас три отделни комплекта фалшиви документи, включително два чуждестранни паспорта и нужната дегизировка да заприлича на собствениците им.

С какво всъщност разполагаха френските полицаи и този човек, споменат от Валми, комисар Льобел, което да може да се използува като отправна точка? Общо описание: висок, рус, чужденец. През август във Франция трябва да има хиляди такива мъже.

Второто му преимущество се състоеше в това, че френските полицаи издирваха човек с паспорт на името на Чарлс Калтръп. Ами да си го издирват, на добър час. Той бе Александър Дуган и можеше да го докаже.

Оттук нататък, след като Ковалски бе мъртъв, никой, нито дори Роден и хората му, не знаеше кой е той и къде се намира. Зависеше изцяло от себе си, както винаги бе искал да бъде.

И все пак нямаше съмнение, че опасността е нараснала. След като самата идея за убийството бе разкрита, той щеше да нападне една крепост от системи за сигурност, при това поставена в бойна готовност. Въпросът бе следният: в състояние ли е планът му за извършване на убийството да се пребори със системата за сигурност? Отчитайки всичко, той уверено си отговори положително. Въпросът обаче си оставаше и трябваше да получи отговор. Да се оттегли или да продължи? Да се оттегли, означаваше да влезе в разпра с Роден и бандата му главорези по повод правото на собственост върху четвърт милион долара, понастоящем в неговата цюрихска банкова сметка. Ако откажеше да върне по-голямата част, те нямаше да се поколебаят да го намерят и изтезават, за да получат подписан от него документ за освобождаване на сумата от сметката. И после да го убият. Да се държи на разстояние от тях, би струвало пари, много пари, може би всички, с които разполагаше.

Да продължи би означавало по-нататъшни опасности до приключване на работата. С наближаването на уречения ден щеше да става все по-трудно да се измъкне в последната минута.

Сметката дойде, той й хвърли един поглед и се намръщи. Господи, какви цени! За да води този начин на живот, човек трябва да е богат, да има долари и долари, и дори още повече долари. Погледна към диамантеното море и крачещите по плажа гъвкави загорели момичета, към съскащите кадилаци и ръмжащи ягуари, които се плъзгаха по Кроазет. Техните бронзови млади водачи следяха с по едно око пътя, а другото шареше по тротоарите за евентуална спътничка. Ето това бе искал от дълго време от дните, когато бе прилепвал нос към витрината на туристическата агенция и бе зяпал фотосите, разкриващи един друг живот, друг свят, отдалечен от робията на работническия влак и формулярите в три екземпляра, кламерите и изстиналия чай. През изминалите три години почти го бе постигнал — тук парченце, там друго. Привикнал бе към хубави дрехи, скъпа храна, елегантен апартамент. Да се оттегли, означаваше да се откаже от всичко това.

Чакала плати сметката и остави голям бакшиш. Качи се в алфата и пое от „Мажестик“ към сърцето на Франция.

Комисар Льобел седеше зад бюрото си и се чувствуваше така, сякаш никога през живота си не бе спал и никога вече нямаше да си легне. Люсиен Карон хъркаше гръмко откъм походното легло в ъгъла, след като бе будувал цяла нощ, ръководил търсенето из архивите на някаква следа от Чарлс Калтръп нейде върху територията на Франция. Льобел го бе сменил на разсъмване. Сега пред него имаше непрекъснато растяща купчина доклади от различните служби, чиято задача бе да следят за присъствието и местонахождението на чужденците във Франция. Всеки съдържаше едно и също. Никой с такова име не бе минавал легално границата през кой и да е контролен пункт от началото на годината — дотам се бе простряло разследването. Никой хотел в страната — било в провинцията, било в Париж — не бе приемал гост с това име или поне не под това име. Нямаше го и в списъците на нежеланите чужденци, нито пък бе попадал по какъвто и да било повод в полезрението на френските власти.

С пристигането на всеки доклад Льобел казваше уморено на приносителя да продължава търсенето с още по-задна дата, докато бъде открито какво да е посещение на Калтръп във Франция. Оттук би могло евентуално да се установи къде обича да отсяда — при някой приятел, в предпочитан хотел, където би могъл дори и в този момент да се прикрива под чуждо име.

Обаждането на старши следователя Томас тази сутрин бе нанесло още един удар върху надеждите за бързо залавяне на изплъзващия се убиец. Фразата „обратно на изходни позиции“ бе употребена за пореден път, но за щастие само между него и Карон. Членовете на вечерния съвет още не бяха уведомени за това, че вариантът Калтръп вероятно ще се окаже безплоден. Щеше да се наложи да им го съобщи в десет часа довечера. Ако не бе в състояние да предложи алтернативно име, можеше да си представи подигравките на Сен Клер и мълчаливия укор на останалите.

Само две неща му носеха утеха. Едното бе, че поне разполагаха с описание на Калтръп и снимка до раменете в пълен фас. Ако използваше фалшив паспорт, вероятно до голяма степен бе променил външността си, но все пак това бе по-добре от нищо. Второто бе, че никой от съвета не можеше да измисли по-добър начин на действие от неговия — проверка на всичко.

Карон бе подхвърлил идеята, че може би британските полицаи са изненадали Калтръп, докато е бил навън от къщи по работа в града. Той не е имал друг паспорт, скрил се е и се е отказал от цялата операция.

Льобел бе въздъхнал.

— Това би било голям късмет — каза на адютанта си, — но не разчитайте на него. Британският специален отдел съобщи, че всичките му принадлежности за къпане и бръснене са липсвали от банята и че е споменал пред един съсед, че заминава на обиколка и риболов. Щом Калтръп е оставил паспорта си у дома, значи повече не му е бил нужен. Не разчитайте този човек да направи твърде много грешки. На мен тоя Чакал започва да ми става все по-ясен.

Човекът, в момента издирван от полициите на две държави, бе решил да избегне мъчителните задръствания на Гранд Корниш[13] в този убийствен участък от пътя Кан — Марсилия и да се държи настрана от RN–7[14], където той поема на север от Марсилия към Париж. Известно му бе, че през август и двата пътя представляват пренесена на земята разновидност на ада в чист вид.

Спокоен с приетото и документирано име Дуган, той реши да си кара спокойно от крайбрежието нагоре през Алп Маритим, където въздухът бе по-хладен, и по-нататък през заоблените хълмове на Бургундия. Не бързаше особено, тъй като определеният за убийството ден още не бе наближил и той знаеше, че е пристигнал във Франция малко преди предвиденото по плана време.

От Кан пое съответно на север по RN–85 през живописния парфюмериен център Грас и по-нататък към Кастелан, където буйната река Вердон, укротена от високата язовирна стена няколко километра по-нагоре по течението, потичаше по-кротко надолу от Савоя, за да се влее при Кадараш в Дюранс.

Оттук пое към Барем и градчето с минерални бани Дин. Палещата жега на Провансалската долина бе останала в ниското отзад, а въздухът в планината бе свеж и прохладен дори в горещината. Когато спираше, усещаше парещите лъчи на слънцето, но докато караше, вятърът бе като охлаждащ душ, ухаещ на бор и дим от запалени по фермите дърва.

След Дин прекоси река Дюранс и обядва в малък красив хотел, надвиснал над водите й. След още сто и петдесет километра Дюранс щеше да се превърне в сива слузеста змия, плитка и съскаща в леглото си между избелелите от слънцето камъни между Кавайон и План Доргон. Но тук в планината тя си бе все още река и изглеждаше както се полага на една река — прохладна и пълна с риба, със сенки по бреговете и трева, която бе още по-зелена поради присъствието й на вода.

Следобед пое на север по дългия криволичещ национален път през Систерон, все още нагоре по левия бряг срещу течението на Дюране, докато пътят се раздвои и пое на север. По смрачаване навлезе в градчето Гап. Би могъл да продължи към Гренобъл, но реши, че тъй като не бърза, а в малък град има повече шансове да намери свободна стая през август, по-добре да се огледа за някой провинциален хотел. Край самия град откри великолепния островърх покрив на Отел дю Серф, в миналото ловджийска хижа на един от савойските херцози, все още запазил селската си атмосфера и добра храна.

Имаше още няколко свободни стаи. Отказа се от обичайния душ и без бързане се потопи във ваната. Облече гълъбовосивия костюм с копринена риза и плетена вратовръзка, а изчервилата се камериерка, дарена с няколко очарователни усмивки, прие да почисти и изглади носения цял ден кариран костюм, та той да си го получи обратно на сутринта.

Вечерята премина в облицовано с дърво помещение с изглед към горист хълм, зашумял от песента на щурци сред пиниите. Въздухът бе топъл, но по средата на вечерята една жена в деколтирана рокля без ръкави каза на метрдотела, че е захладняло и дали не може да се затворят прозорците.

Когато го попитаха има ли нещо против да се затвори прозорецът, до който седеше, Чакала се извърна към жената — метрдотелът я посочи и го осведоми, че тя е помолила за това. Вечеряше сама — красива жена към края на тридесетте си години със заоблени бели ръце и едър бюст. Чакала даде знак на метрдотела да затвори и леко наклони глава към жената зад себе си. Тя отвърна със сдържана усмивка.

Храната бе великолепна. Той си избра пъстра планинска пъстърва, опечена на дървена жар, и турнедо — на дървени въглища, с копър и мащерка. Виното бе местно производство — Кот дю Рон, с разкошен букет, бутилирано, без етикет. Явно произхождаше от бъчвата в избата — vin de la maison[15] по личен избор на собственика. Пиеха го повечето гости и имаше защо.

Когато привършваше плодовия сладолед, Чакала чу ниският и властен глас на жената зад себе си да казва на метрдотела, че ще пие кафето си в дневната, а човекът се поклони и я нарече „госпожа баронеса“. След няколко минути той също поръча кафето си в дневната и се упъти натам.

В десет без десет позвъниха на старши следователя Томас от Съмърсет Хаус. Той бе седнал до отворения прозорец на кабинета, загледан надолу към тихата улица, където в тоя час ресторантите не подканваха шофьори и закъснели клиенти. Административните сгради между Милбанк и Смит Скуеър бяха като смълчани туловища, неосветени, слепи, безчувствени. Както винаги светлините грееха само в анонимната сграда, приютила кабинетите на Специалния отдел.

На около километър и половина оттук по оживения Странд[16] също горяха светлини. Те бяха запалени в оня отдел на Съмърсет Хаус, където се съхраняваха смъртните актове на милиони починали британски граждани. Надвесени над купища хартия, тук работеха шестимата сержанти детективи и двамата инспектори от групата на Томас. През минута-две те се надигаха, за да придружат за проверка на още някое име някой от чиновниците, задържан на работа дълго след като останалите си бяха отишли. Позвънил бе старшият инспектор, ръководител на групата. Гласът му бе уморен, но с нотка на оптимизъм, като на човек, който разчита, че онова, което има да каже, ще освободи всички от изтощителната им задача да търсят стотици несъществуващи смъртни актове, тъй като собствениците на паспорти не бяха мъртви.

— Александър Джеймс Куентин Дуган — съобщи той кратко, след като Томас се обади.

— Какво за него?

— Роден на трети април 1929 година в Самбърн Фишли в енория Сейнт Марк. Поискал паспорт на 14 юли тази година по редовния начин и с редовен формуляр. Паспортът е издаден на другия ден и изпратен по пощата на посочения в заявлението адрес. Вероятно ще се окаже междинен.

— Защо? — попита Томас. Не обичаше да го карат да чака.

— Защото Александър Джеймс Куентин Дуган е загинал при пътно произшествие в родното си село на две и половина годишна възраст, на 8 декември 1931.

Томас се замисли.

— Колко от издадените през последните сто дни паспорти остават за проверка? — попита той.

— Около триста — каза гласът в слушалката.

— Остави другите да продължат да проверяват, просто за в случай, че има още някой фалшив — нареди Томас. — Предай ръководството на групата на другия. Искам да провериш адреса, на който е бил изпратен паспортът. Щом го намериш, докладвай по телефона. Ако е обитаемо помещение, говори със собственика. Донеси ми всички подробности за мнимия Дуган, както и архивното копие на приложената към заявлението снимка. Искам да хвърля един поглед на тоя сладък Калтръп с новата му маска.

Малко преди единадесет старши инспекторът позвъни отново. Въпросният адрес се оказал магазинче за цигари и вестници в Падингтън, от тези, дето витрините им са осеяни с картички, рекламиращи адреси на проститутки. Живеещият над магазинчето собственик бил събуден и признал, че често приема пратки за клиенти без постоянен адрес. За тази услуга му се плащало. Не си спомнял постоянен клиент на име Дуган, но било възможно да се е появил само два пъти — веднъж, за да уреди получаването на пощата си на този адрес, и втория път, за да вземе очаквания плик. Инспекторът му показал снимката на Калтръп, но вестникарят не го познал. Показал му и снимката на Дуган от заявлението и онзи казал, че като че ли си го спомня, но не бил сигурен. Имал чувството, че носел тъмни очила. Мнозина от купувачите на илюстрованите еротичните списания, изложени зад тезгяха, носели тъмни очила.

— Да напише показания — нареди Томас, — а ти се върни тук.

После отново поиска връзка с Париж.

За втори път телефонът иззвъня по средата на вечерното заседание. Льобел бе обяснил, че Калтръп едва ли пребивава във Франция под собственото си име, освен ако е влязъл нелегално в страната с рибарска лодка или през някой усамотен участък на сухопътните граници. Лично той не мислеше, че един професионалист би постъпил така, понеже впоследствие, при случайна полицейска проверка, можеха да го хванат с нередовни документи, т.е. без печат в паспорта.

И никакъв Чарлс Калтръп не се беше регистрирал под това име във френски хотел.

Тези факти бяха потвърдени от ръководителите на Централния архив и Контраразузнаването, от префекта на парижката полиция, така че не бяха оспорвани.

Възможностите са две, заяви Льобел. Човекът може да не се е погрижил да се снабди с фалшив паспорт, като е смятал, че е вън от подозрение. В такъв случай полицейската акция в лондонския му апартамент го е сварила по бели гащи. Но комисарят поясни, че не вярва в такава възможност, тъй като хората на старши следователя Томас бяха открили липси в гардероба, полупразни чекмеджета за дрехи, отсъствие на принадлежности за къпане и бръснене, което показва, че лицето е напуснало апартамента в Лондон, за да осъществи запланувано пребиваване другаде. Това било потвърдено от някаква съседка, според която Калтръп я бил осведомил за предстояща обиколка из Шотландия. Нито британската, нито френската полиция имаха основание да приемат това за истина.

Втората възможност бе Калтръп да се е сдобил с фалшив паспорт и именно в тази насока работеше в момента британската полиция. В този случай той би могъл или все още да е вън от Франция и да привършва подготовката си, или да е влязъл незаподозрян в страната.

Точно в този момент неколцина от участниците в съвещанието избухнаха.

— Искате да кажете, че той може да е тук, във Франция, дори в центъра на Париж? — възнегодува Александър Сангинети.

— Въпросът е там — обясни Льобел, — че си има собствено разписание и само той си го знае. Ние водим разследването от седемдесет и два часа. Няма начин да узнаем в кой момент от това разписание сме се намесили. Сигурни сме само, че освен дето му е известно, че сме в течение на заговора за убийство на президента, убиецът не може да знае докъде сме стигнали в разследването. Ето защо съществува голяма вероятност да задържим един нищо неподозиращ човек веднага щом установим новото му име и открием къде се е настанил под това име.

Събранието обаче отказа да приеме успокоението. Мисълта, че убиецът можеше в тая същата минута да се намира на по-малко от километър от тях и че опитът му за убийство на президента може да е насрочен за другия ден, будеше силна тревога у всеки един.

— Разбира се — обади се полковник Ролан, — би могло, след като е узнал от Роден чрез неизвестния агент Валми за разкриването на плана по принцип, Калтръп да е излязъл от апартамента си, да се отърве от доказателствата за подготвителната дейност. Може например дори в тоя момент пушката и мунициите да потъват в някое шотландско езеро, така че при завръщането си да се представи пред собствената си полиция ни лук ял, ни лук мирисал. В този случай би било много трудно да се предяви обвинение.

Събраните обмисляха предположението на Ролан с все по-очевидни признаци на съгласие.

— Кажете ни тогава, полковник — намеси се министърът, — ако бяха наели вас за тази задача и бяхте научили, че заговорът е разкрит, макар собствената ви самоличност да остава тайна, така ли щяхте да постъпите?

— Разбира се, господин министър — отвърна Ролан. — Ако бях опитен наемен убиец, щях да си дам сметка, че все някъде трябва да съм регистриран и при разкриване на заговора посещението от страна на полицията и обиска на жилището ми би било единствено въпрос на време. Така че щях да искам да се отърва от доказателствата, а кое място би било по-подходящо от някое усамотено шотландско езеро?

Кръгът от усмивки, с които го поздравиха заседаващите около масата, показа колко много им се бе харесало неговото предположение.

— Все пак това не означава, че трябва просто да го оставим да си върви по пътя. Аз все още смятам, че трябва… да се погрижим за тоя господин Калтръп.

Усмивките изчезнаха. Последваха няколко мига мълчание.

— Не ви разбирам, господин полковник — каза генерал Гибо.

— Имам предвид следното — обясни Ролан. — Нашите заповеди гласяха да открием и унищожим този човек. Той може да се е отказал от плана си за момента. Но може и да не е унищожил екипировката си, а само да я е укрил, за да приспи бдителността на Британската полиция. После би могъл просто да продължи оттам, дето е спрял, но с нова система на подготовка, която да се окаже дори още по-трудна за неутрализиране.

— Но ако той все още е във Великобритания и тамошната полиция го открие, те, естествено, ще го арестуват, нали? — попита някой.

— Не е задължително. Всъщност дори се съмнявам. Те вероятно няма да разполагат с доказателства, а само с подозрения. А нашите приятели англичаните са прословути с чувствителността си спрямо онова, което с удоволствие наричат „граждански свободи“. Подозирам, че са способни да го открият, разпитат и пуснат да си върви поради липса на доказателства.

— Полковникът е прав, разбира се — намеси се Сен Клер. — Британската полиция се е натъкнала на този човек по една щастлива случайност. Те са достатъчно глупави в такива случаи и като нищо могат да оставят един опасен човек на свобода. Службата на полковник Ролан трябва да бъде оправомощена да неутрализира тоя Калтръп веднъж завинаги.

Министърът забеляза, че по време на размяната на мнения комисар Льобел бе останал мълчалив и нито веднъж не се усмихна.

— Е, господин комисар, вие какво мислите? Съгласен ли сте с полковник Ролан, че Калтръп може би в тоя именно миг се е отказал от плана и разглобява или унищожава своята екипировка?

Льобел вдигна очи към редиците изпълнени с очакване лица от двете страни на масата.

— Надявам се — каза тихо, — полковникът да е прав. Но се опасявам, че може и да не е.

— Защо?

Въпросът на министъра се заби като нож.

— Защото — обясни кротко Льобел — неговата теория, макар и логична, се основава върху предпоставката, че Калтръп, ако наистина е решил да се откаже от операцията, е взел вече такова решение. Ами ако не е? Ако допуснем, че не е получил съобщението на Роден или пък го е получил, но е решил въпреки всичко да продължи?

Последва бръмчене на неодобрителна изненада. Само Ролан не се присъедини към него. Той гледаше замислено над масата към Льобел. Онова, което си казваше, бе, че мозъкът на Льобел работи много по-добре, отколкото някой от присъстващите допускаше. Идеите на Льобел, призна той, можеха прекрасно да се окажат точно толкова реалистични, колкото и неговите собствени.

Именно в този миг потърсиха комисаря по телефона. Той отсъства от залата повече от двадесет минути. След като се върна, говори в продължение на други десет пред едно безмълвно събрание.

— Какво ще правим сега? — попита министърът, когато той свърши.

Със спокойния си маниер, без да дава вид, че бърза, Льобел издаде нарежданията си като генерал, който разполага частите си, и никой от мъжете в стаята, до един по-старши от него, не възрази и с дума.

— И така — заключи той, — всички ние ще проведем тихомълком едно дискретно общонационално издирване на Дуган с неговата нова външност, докато британската полиция проверява самолетните агенции, фериботите през Ламанша и пр. Ако те първи го открият, ще го арестуват, ако е на британска територия, или пък ще ни информират, ако я е напуснал. Ако го намерим във Франция, ние ще го арестуваме. Ако бъде открит в трета страна, можем или да изчакаме да влезе, без да подозира нищо, и да го пипнем на границата, или да… предприемем някакво друго действие. Когато стигнем дотам, смятам все пак, че задачата ми да го открия ще бъде изпълнена. Но дотогава, господа, ще ви бъда благодарен, ако приемете да действате както искам аз.

Тази дързост бе така явна, самочувствието така непоколебимо, че никой не можа да каже гък. Само кимнаха с глави. Даже и Сен Клер дьо Вийобан си замълча.

Чак когато се прибра малко след полунощ, той можа да си намери публика, която да изслуша гневния порой за тоя смехотворен дребен полицай буржоа, който се оказа прав, докато най-високопоставените специалисти на страната сбъркаха.

Любовницата му го слушаше със съчувствие и разбиране, разтриваше врата му, докато той лежеше ничком в общото легло. Чак малко преди зазоряване, когато той заспа дълбоко, Жаклин можа да се измъкне в антрето за кратък телефонен разговор.

Старши следователят Томас разглеждаше двете отделни заявления за паспорти и двете снимки, пръснати върху писалищната подложка върху бюрото, оградени от кръга светлина, който хвърляше настолната лампа.

— Дай да сравним още един път — нареди той на седналия до него старши инспектор. — Готов ли си?

— Да, сър.

— Калтръп: Ръст — един и седемдесет и седем. Сверявай.

— Да, сър.

— Дуган: Ръст — един и осемдесет.

— Удебелени подметки, сър. Човек може да увеличи ръста си до шест сантиметра с помощта на специални обувки. Мнозина в шоу-бизнеса го правят от суета. Освен това на гишето за паспорти никой не ви гледа в краката.

— Добре — съгласи се Томас, — обувки с дебели подметки. Калтръп: Цвят на косата — кестеняв. Това не означава кой знае какво. Може да варира от светло до тъмнокестеняв. Тук ми се струва, че е с тъмнокестенява. Дуган също казва кестенява. Обаче изглежда по-скоро светлоруса.

— Така е, сър, но на снимки косата обикновено изглежда по-тъмна. Зависи откъде идва осветлението, и прочие. И после, може да я е осветлил, за да се превърне в Дуган.

— Добре. Приемам и това. Калтръп: цвят на очите — кафяв. Дуган: цвят на очите — сив.

— Контактни лещи, сър, проста работа.

— Окей. Калтръп е на тридесет и седем години. Дуган е навършил тридесет и четири през април тази година.

— Трябвало е да навърши тридесет и четири — уточни инспекторът, — тъй като истинският Дуган, момченцето, родено през април 1929, е загинало на двегодишна възраст. Това няма как да се промени. Никой обаче няма да се усъмни в човек, който по стечение на обстоятелствата е на тридесет и седем години, докато в паспорта му пише тридесет и четири. Вярва се на паспорта.

Томас погледна двете снимки. Калтръп изглеждаше по-як, с по-пълно лице, с по-масивно телосложение. Но той би могъл да промени външния си вид, за да се превърне в Дуган. Всъщност вероятно бе променил външността си още за първата среща с ръководителите на ОАС и си е останал така, включително по времето, когато е давал заявление за паспорт. Очевидно такива хора трябва да съумяват да живеят с друга самоличност в течение на месеци без прекъсване, ако не искат да бъдат разпознати. Вероятно тоя Калтръп бе съумял да остане извън архивите на всички полиции по земята именно защото е така хитър и старателен. Да не бе оня кръчмарски слух от Доминиканската република, никога нямаше да попаднат на него.

Оттук нататък обаче той бе станал Дуган. Боядисана коса, цветни контактни лещи, изтъняла фигура, повдигнати подметки. За препращане в Париж Томас изпрати в телексната служба именно описанието на Дуган с неговата снимка и номера на паспорта. Льобел, помисли си той, като погледна часовника, ще получи всичко до два часа през нощта.

— След това както те решат — предположи инспекторът.

— О, не, мой човек — отвърна злорадо Томас, — след това има да се върши още много работа. Първата ни задача утре заран е да започнем проверки по агенциите за самолетни билети, фериботите през Ламанша, влаковете за континента… всичко това. Ние трябва не само да открием кой е той сега, но и къде се намира в момента.

Тогава им позвъниха от Съмърсет Хаус. Проверено бе и последното заявление за паспорт и всички бяха наред.

— Окей. Благодарете на чиновниците и се изтегляйте. Точно в осем и половина в кабинета ми. До един — нареди Томас.

Един сержант донесе копие от показанията на вестникаря, заведен за разпит в местния полицейски участък. Томас прегледа клетвената декларация, която не съобщаваше кой знае колко повече от казаното на инспектора пред жилището на търговеца.

— Няма нищо, заради което да го задържим — заяви Томас. — Кажете им там в Падингтън, че могат да го пуснат да си върви при мръсните снимки.

Сержантът каза „да, сър“ и си излезе.

Томас отново се разположи в креслото, за да направи опит да поспи.

Докато говореше, неусетно бе настъпил петнадесети август.

[1] Нищо, така ли? (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Моите извинения, г-н министре. (фр.) — Б.пр. ↑

[3] Часовникът, монтиран в кулата на Парламента. — Б.пр. ↑

[4] Празник в САЩ, на който традиционното меню е печена пуйка. — Б.пр. ↑

[5] Доминиканска република, Летище Сиудад Трухильо, Декември, 1960, Вход. (исп.) — Б.пр. ↑

[6] Добър ден, господине. (фр.) — Б.пр. ↑

[7] Благодаря, господине. На добър път. (фр.) — Б.пр. ↑

[8] Един от трите пътя (в случая най-долният, покрай брега), минаващи на различна височина през почти отвесния планински склон между Ница и Мантон. — Б.пр. ↑

[9] Сграда на брега на Темза, където са разположени службите за данъци, граждански регистри и пр. — Б.пр. ↑

[10] Ало, тук е Чакала. (фр.) — Б.пр. ↑

[11] Ало, тук е Валми. (фр.) — Б.пр. ↑

[12] Известен крайбрежен булевард в Кан. — Б.пр. ↑

[13] Главният от трите пътя между Ница и Мантон. — Б.пр. ↑

[14] Route Nationale — Национален път — втори по важност в пътната мрежа на Франция. На първо място са Autoroutes (Автостради), а на трето Routes Departamentales (департаментални пътища). — Б.пр. ↑

[15] Вино от определен вид, с което даден ресторант се снабдява постоянно и което обикновено препоръчва на клиента си. Буквално — вино на къщата. — Б.пр. ↑

[16] Голяма търговска улица в Лондон. — Б.пр. ↑

16.

Мадам баронеса Дьо ла Шалониер спря пред вратата на стаята си и се извърна към младия англичанин, който я бе придружил. Тя не можеше да различи чертите на лицето му в полумрака — просто едно петно в тъмното.

Прекараха приятна вечер и тя още не бе решила дали да настоява вечерта да свърши пред вратата на спалнята й. Въпросът се въртеше вече цял час в подсъзнанието й.

От една страна, макар да бе имала любовници в миналото, тя бе уважавана омъжена жена, отседнала само за една нощ в някакъв провинциален хотел, и нямаше навика да се оставя да бъде прелъстявана от напълно непознати. От друга страна, в момента бе най-податлива на изкушение и бе достатъчно откровена да си го признае.

Прекарала бе деня във Военната академия в Барселонет, високо в Алпите, за да присъства на абсолвентския парад на своя син — новопроизведен младши лейтенант в някогашния полк алпийски стрелци на нейния баща. Макар без съмнение да бе най-привлекателната майка на парада, гледката на нейния назначен в армията син, който получава новите си пагони, я накара да осъзнае обстоятелството, че само няколко месеца я делят от четиридесетте и е майка на пораснал син.

Можеше да мине за пет години по-млада, а понякога се чувствуваше с десет под възрастта си, съзнанието обаче, че синът й е на двадесет и вероятно вече спи с жени и повече няма да се връща през ваканциите за лов из горите около семейния замък, я накара да се замисли какво ще прави тя отсега нататък.

Приела бе усърдната галантност на задъхващия се стар полковник, командир на академията, както и възхитените погледи на розовобузите съученици на собственото й момче и внезапно се почувствува много самотна. От години знаеше, че бракът й е свършен и от него е останала само фасадата, тъй като баронът бе твърде зает да гони непълнолетните парижки хубавици от „Билбоке“ и „Кастел“[1], та да има време да се прибере за лятото в замъка или поне да се яви за производството на сина си.

Докато се връщаше със семейната лимузина от високите Алпи към провинциалния хотел край Гап, където щеше да пренощува, й дойде наум, че е красива, жизнена и самотна. Като че не й предстоеше нищо друго освен вниманието на възрастни ухажори като полковника в академията или лекомислени и неудовлетворяващи флиртове с хлапаци. Но пък проклета да е, ако се отдаде на благотворителна дейност. Поне засега.

Париж, от друга страна, бе едно притеснение и унижение. Алфред гонеше безспир своите непълнолетни, като едната половина от обществото се присмиваше на него, а другата — на нея.

Докато пиеше кафето си в салона, размишляваше за бъдещето и усети необходимост някой да й каже, че е жена, при това хубава, а не само мадам баронесата. В тоя момент англичанинът се бе приближил да попита дали не може да изпие кафето си в нейната компания, тъй като са сами в залата. Понеже я свари неподготвена, тя не можа да откаже.

След няколко секунди й идеше да се заплюе, но десет минути по-късно не съжаляваше, че е приела молбата му. В края на краищата той бе между тридесет и три и тридесет и пет или поне тя така го преценяваше, а това бе най-добрата възраст за мъжа. Макар да бе англичанин, френски говореше свободно и бързо. Изглеждаше доста добре и можеше да бъде забавен. Изкусните му комплименти й бяха доставили удоволствие, тя само го бе насърчавала да ги прави и когато се надигна с обяснението, че на другата сутрин трябва да потегли рано, вече наближаваше полунощ.

Придружил я бе по стълбите и от прозореца на площадката й посочи окъпаните в ярка лунна светлина гористи склонове. Постояха малко, загледани в спящата околност, докато тя се обърна към него и забеляза, че очите му не са насочени към гледката зад прозореца, а към вдлъбнатината между гърдите й, където лунните лъчи правеха кожата алабастровобяла.

Разбрал, че е хванат, той се бе усмихнал, а после се наведе към ухото й и прошепна:

— Лунната светлина превръща и най-цивилизования мъж в пещерен човек.

Тя се обърна и тръгна нагоре по стълбите с престорена досада, но вътре в нея безсрамното възхищение на непознатия предизвика приятна тръпка.

— Беше изключително приятна вечер, господине.

Поставила бе ръка на дръжката и се попита неопределено дали мъжът ще направи опит да я целуне. Донякъде се надяваше, че ще го стори. Въпреки баналността на казаното усети разширяващата се празнота в корема си. Може би беше просто от виното или от парещия калвадос[2], който той поръча с кафето, или пък от осветената от луната гледка, във всеки случай тя си даваше сметка, че не така си бе представяла завършека на вечерта.

Усети ръката на непознатия да обгръща гърба й без каквото и да е предупреждение, а устните му се отпуснаха върху нейните. Бяха горещи и твърди. Трябва да сложа край на това, каза вътрешен глас. Миг по-късно отвръщаше на целувката със затворена уста. Главата й се замая от виното, да, от виното трябва да беше. Усети как ръцете му затегнаха обръча около нея. Бяха силни и корави.

Бедрото й бе притиснато към него под корема и през сатена на роклята тя почувствува твърдото високомерие на члена му. Отдръпна за миг крака си, после го притисна отново. Нямаше определен момент за съзнателно вземане на решение. Без всякакво усилие я овладя съзнанието, че го иска страшно много. Между бедрата си, в корема, през цялата нощ.

Усети как вратата зад нея се отвори навътре, разкъса прегръдката му и влезе заднишком в стаята.

— Viens, primitif.[3]

Той влезе и затвори вратата.

През цялата нощ се проверяваха всички архиви, този път за името Дуган, и с по-голям успех. Открит бе граничен контролен лист, от който ставаше ясно, че Александър Куентин Дуган е влязъл във Франция с експреса „Брабан“ от Брюксел на 22 юли. Час по-късно пристигна друг доклад от същия граничен пункт. От митническата бригада, която постоянно пътува с експресите между Париж и Брюксел и върши работата си в движение, бе съобщено, че Дуган е бил сред пътниците на експреса „Северна звезда“ от Париж за Брюксел на 31 юли.

От полицейската префектура пристигна хотелска адресна карта, попълнена от името на Дуган и носеща паспортен номер, съвпадащ с този на Дугановия, както го съобщаваше информацията от Лондон. От нея се виждаше, че е прекарал в малък хотел недалеч от „Площада на Мадлената“ времето от 22 юли до 30 юли включително.

Инспектор Карон бе изцяло за идеята да се нахлуе в хотела, но Льобел предпочете да направи дискретно посещение в малките часове на нощта и да си побъбри със собственика. Научи с удовлетворение, че до 15 август човекът, когото търсеше, не се е появявал в хотела, а собственикът бе признателен за дискретността на комисаря, който не събуди всичките му гости.

Льобел нареди един цивилен агент да се настани в хотела като гост и да не излиза оттам до второ нареждане за в случай, че Дуган се появи отново. Собственикът с радост се съгласи да помогне.

— Това посещение през юли — каза Льобел на Карон, когато към четири и половина се върна в кабинета си — е било разузнавателно. Всичко, което е запланувал, е било уточнено на място.

След това се изтегна в стола си, погледна към тавана и се замисли. Защо отсядаше в хотел? Защо не в дома на някой оасовец, както правеха всички преследвани хора на организацията? Защото няма вяра в способността им да си затварят устата. И е напълно прав. Значи той работи сам, никому не вярва, сам си планира и разработва операцията по своя начин. Използува фалшив паспорт, вероятно се държи нормално, възпитано, не буди подозрение. Собственикът на хотела, с когото току-що разговаря, потвърди това. Истински джентълмен, каза. Истински джентълмен, помисли си Льобел, опасен като змия. Такива винаги се оказват най-лошият тип за един полицай, тия истински джентълмени. Никога не попадат под подозрение.

Погледна двете пристигнали от Лондон снимки — на Калтръп и на Дуган. Калтръп бе станал Дуган чрез промяна на ръста, цвета на косите и очите, възрастта и може би държането. Опита да си представя тоя човек. Как ли ще изглежда, ако го срещне? Самоуверен, арогантен, сигурен в неуловимостта си. Опасен, неискрен, акуратен, неоставящ нищо на случайността. Въоръжен, естествено, но с какво? Автоматичен пистолет под лявата мишница? Нож за хвърляне, привързан към гърдите? Карабина? Но къде щеше да я сложи, когато минава през митниците? Как ще доближи генерал Дьо Гол, понесъл такова нещо, когато дори и на дамските чанти се гледаше с подозрение на двадесет метра околовръст президента, а мъжете с продълговати пакети биваха безцеремонно изблъсквани, щом се появяха в района, където е генералът?

Mon Dieu[4], а оня полковник от Елисейския си мисли, че става дума просто за поредния бандит! Льобел осъзнаваше едно свое преимущество — знаеше новото име на убиеца, а убиецът не знаеше, че той знае. Това беше единственият му коз. Всичките останали карти бяха у Чакала и никой от вечерната конференция не би могъл, а и не би искал да проумее това.

Ако само надуши какво знаеш, преди да си го пипнал, и отново смени самоличността си, Клод, момчето ми, здравата ще загазиш.

На глас произнесе:

— Здравата ще загазиш.

Карон вдигна очи.

— Прав сте, шефе. Няма никакви шансове.

Льобел усети, че се дразни, което бе необичайно. Недоспиването май си казваше думата.

Снопчето светлина от бледнеещата луна зад стъклата на прозореца се оттегляше бавно през събраната на топка покривка от леглото назад към прозрачната рамка. То очерта смачканата сатенена рокля между вратата и ръба на леглото, захвърления сутиен и набръчкани чорапи, пръснати по килима. Двете тела в леглото оставаха обгърнати в сянка.

Колет лежеше по гръб, загледана в тавана, и прокарваше безцелно пръстите на едната си ръка през русата коса на положената върху корема й глава. Устните й се разделиха в полуусмивка при спомена за изминалата нощ.

Излязъл бе добър тоя английски пещерняк, неуморим, но и опитен, знаещ как да използува пръсти, език и члена си, за да я накара да свърши пет пъти, а той самият — три. Още усещаше влизащата в нея гореща следа, когато той свърши, разбра колко силно и колко отдавна се е нуждаела от подобна нощ и отвърна, което не й се бе случвало от години.

Погледна към малкия пътнически будилник до леглото. Беше пет и четвърт. Улови по-здраво русата коса а я дръпна.

— Ей!

Англичанинът промърмори насън. И двамата лежаха голи сред разхвърляните чаршафи, но парното поддържаше стаята уютно топла. Русата глава се измъкна от ръката й, за да се спусне между бедрата. Усещаше гъдела от горещото дихание и пърхането на отново търсещия език.

— Не, стига вече.

Бързо стисна бедра, седна и сграбчила косата, започна да тегли, докато можа да го погледне в лицето. Той се отпусна в леглото, зарови лице в едната й налята тежка гръд и започна да я целува.

— Казах „не“.

Той погледна нагоре.

— Стига толкова, любовнико. След два часа трябва да ставам, а ти трябва да се прибираш в стаята си. Сега англичанчето ми, стига.

Той разбра, кимна, скочи от леглото и се изправи, като затърси с поглед дрехите си. Тя се пъхна под завивките, омотани около коленете й, оправи ги и ги придърпа до брадичката. Когато се облече, провесил сако и вратовръзка през едната си ръка, той погледна към нея през полумрака и тя видя проблясващите при усмивката зъби. Седна на ръба на леглото и прокара дясната си ръка зад врата й. Лицето му бе на няколко сантиметра от нейното.

— Добре ли беше?

— Ммм… Беше много добре. А за тебе?

Той се усмихна отново:

— Ти как мислиш?

Тя се засмя:

— Как се казваш?

Помисли за миг и излъга:

— Алекс.

— Та така, Алекс, беше много добре. Но освен това е и време да си отидеш в стаята.

Той се наведе и я целуна по устните:

— В такъв случай лека нощ, Колет.

След миг си бе отишъл и вратата се затвори подире му.

В седем сутринта, когато слънцето се катереше по небосклона, един местен жандарм караше колелото си нагоре към Отел дьо Серф. Стигнал там, слезе от него и влезе във фоайето. Собственикът, който бе вече станал и се занимаваше в рецепцията със събужданията и закуските на гостите по стаите, го поздрави.

— Alora[5], ранобуден и весел?

— Както обикновено — отвърна жандармът. — Пътят дотук е дълъг и винаги ви оставям за накрая.

— Не думай — засмя се собственикът. — Ние приготвяме най-доброто кафе за закуска в цялата околност. Мари-Луиз, донеси на господина едно кафе, а той без съмнение ще си го гарнира с една малко Trou normand[6].

Селският полицай се засмя от удоволствие.

— Ето ти картите — каза собственикът, като подаде малките бели листчета, попълнени предната вечер от новопристигналите гости. — Снощи имаше само трима нови.

Полицаят пое картите и ги прибра в кожената торбичка, прикрепена към колана му.

— Надали си струваше да се бие път за толкова — усмихна се той, но седна върху дивана във фоайето и почака да му донесат кафе и калвадос, като размени няколко похотливи закачки с Мари-Луиз.

Беше вече осем, когато се върна в жандармерията и комисариата на Гап с напълнена с адресни карти от хотелите торбичка. Те бяха поети от участъковия инспектор, който ги прегледа бегло и ги остави на лавицата, откъдето по-късно през деня щяха да ги отнесат в районното управление в Лион, а сетне в Централния архив в Париж. Не че виждаше някакъв смисъл в цялата тая работа…

Докато инспекторът оставяше адресните карти в комисариата, мадам Колет дьо ла Шалониер уреди сметката си, седна зад кормилото на своята кола и пое на запад.

На горния етаж Чакала спа до девет часа.

Старши следователят Томас бе задрямал, когато телефонът до него нададе пронизителен звън. Беше вътрешният телефон, който го свързваше със стая в същия коридор. Там шестимата сержанти и двама инспектори обслужваха цяла батарея телефони, откак бе приключил инструктажът.

Погледна часовника си. Десет. По дяволите, тая поспаливост не ми е привична. После си спомни колко часа е спал или по-скоро не бе спал, откак в понеделник следобед го извика Диксън. А сега бе четвъртък сутрин. Телефонът иззвъня отново.

— Ало.

Беше старшият инспектор.

— Относно приятеля Дуган — започна той без предисловия. — Заминал е от Лондон с редовен полет на британските авиолинии в понеделник сутринта. Резервацията е била направена в събота. Няма съмнение за името. Александър Дуган. Билета е платил на летището в брой.

— Закъде? За Париж?

— Не, старши. За Брюксел.

Главата на Томас се проясняваше бързо.

— Добре, слушай. Той може да е заминал и да се е върнал. Продължавайте с проверките на полетите, да видим дали няма и друга резервация на негово име. Особено за още неизпълнен полет. Проверете и по-старите резервации. Искам да знам дали се е върнал от Брюксел. Макар че се съмнявам. Според мен сме го изпуснали, макар че, разбира се, той е напуснал Лондон няколко часа преди да започнем разследването. Така че не е наша вината. Окей?

— Точно така. Какво да правим с издирването на истинския Калтръп в Обединеното кралство? То ангажира голяма част от провинциалната полиция и току-що се обадиха от Скотланд Ярд да кажат, че те недоволстват.

Томас помисли малко.

— Преустановете го — каза. — Уверен съм, че е заминал.

Вдигна слушалката на външния телефон и поиска връзка с кабинета на комисар Льобел в Следствената полиция.

Инспектор Карон си мислеше, че ще го приберат в лудницата, преди да е изтекъл предобедът на четвъртък. Най-напред се обадиха в пет и десет англичаните. Той вдигна слушалката, но когато старши следователят Томас настоя да говори с Льобел, отиде в ъгъла да събуди заспалия върху походното легло. Льобел имаше вид на умрял преди една седмица. Щом се обади на Томас, Карон трябваше отново да вземе слушалката поради езиковата бариера. Той превеждаше съобщенията на Томас и отговорите на Льобел.

— Кажете му — поиска Льобел, след като смля информацията, — че ние ще се оправим с белгийците оттук. Кажете, че има моите най-искрени благодарности за помощта и че ако убиецът бъде открит някъде из континента, а не във Великобритания, ще го уведомя незабавно, за да може да освободи хората си.

След разговора двамата мъже се настаниха зад бюрата си.

— Свържете ме със Сигурността в Брюксел — каза Льобел.

Когато Чакала стана, слънцето вече се бе издигнало високо над планината и обещаваше още един прекрасен летен ден. Взе душ и се облече, като пое добре изгладения кариран костюм от ръцете на камериерката Мари-Луиз, която пък се изчерви, докато й благодареше.

Малко след десет и половина влезе с алфата в града и отиде до пощата, за да се обади по телефона в Париж. Когато след двадесет минути отново се появи, устните му бяха свити и бързаше много. От един магазин за инструменти наблизо купи литър бързосъхнещ тъмносин лак, кутийка с четвърт бяла боя и две четки — едната за изписване на букви, островърха и направена от камилски косми, а другата бе широка пет сантиметра и мека. Купи и отвертка. С всичко това в жабката на колата се върна в хотела и поиска сметката.

Докато я приготвяха, Чакала се качи да си стегне багажа и сам го свали до колата. Когато трите куфара бяха в багажника, а чантата върху предната седалка, влезе отново във фоайето и плати. Поелият дежурството дневен администратор щеше по-късно да съобщи, че гостът изглеждал нервен и забързан, а сметката платил с нова банкнота от сто франка.

Той не съобщи, тъй като не го видя, че докато отиде до задната стаичка за рестото, русият англичанин прехвърли страниците на хотелския регистър, където администраторът нанасяше имената на очакваните за този ден гости. Като отгърна една страница, видя нанесеното предния ден, включително и името на мадам баронеса Дьо ла Шалониер и адреса й — Горен Шалониер, Корез.

Малко след като плати, ревът на алфата се чу по входната алея и англичанинът изчезна.

Малко предобед в кабинета на Льобел пристигнаха нови съобщения. От белгийската Сигурност се обадиха да кажат, че в понеделник Дуган е прекарал в града само пет часа. Пристигнал от Лондон с британските авиолинии, но взел следобедния полет на АЛИТАЛИЯ за Милано. Платил в брой на гишето, макар билетът да бил резервиран по телефона от Лондон още предната събота.

Льобел веднага поръча разговор с полицията в Милано.

Тъкмо остави слушалката, и телефонът иззвъня отново. Този път от DST съобщиха, че е пристигнал рутинен доклад, от който става ясно, че предната сутрин Александър Джеймс Куентин Дуган е бил сред влезлите от Италия във Франция през граничния пункт Вентимиля и надлежно попълнили граничните контролни листове.

Льобел избухна.

— Почти тридесет часа — извика той. — Над едно денонощие…

Тресна слушалката. Карон вдигна вежди.

— Контролният лист — обясни Льобел уморено. — Толкова е пътувал от Вентимиля до Париж. Сега разпределят попълнените вчера сутринта листове от цяла Франция. Казват, че са над двадесет и пет хиляди. Само за един ден, забележете. Май не трябваше да викам. Едно нещо поне знаем — той е тук. Определено. Във Франция. Ако на заседанието довечера нямам какво повече да им кажа, ще ме одерат жив. Впрочем позвънете на старши следователя Томас и му благодарете още един път. Кажете му, че Чакала е във Франция и ще се оправяме тук.

Щом Карон затвори след разговора с Лондон, позвъниха от районното управление на Следствената в Лион. Льобел ги изслуша и погледна победоносно към Карон. Заслони микрофона с ръка.

— Пипнахме го. Регистрирал се е снощи в Отел дьо Серф край Гап за две денонощия. — Откри микрофона и каза: — Чуйте ме сега, господин комисар, нямам възможност да ви обясня защо ни е този Дуган. Просто приемете, че е важно. Ето какво искам да сторите…

Говори в продължение на десет минути и когато свърши, звънна телефонът на бюрото на Карон. Отново беше DST. Съобщиха, че Дуган е влязъл във Франция в бяла наета алфа ромео, спортна, с две седалки и регистрационен номер MI–61741.

— Да алармираме ли всички контролни постове? — попита Карон.

Льобел помисли малко.

— Не, още не. Ако кара някъде из провинцията, вероятно ще попадне на някой селски полицай, който ще сметне, че просто се издирва открадната спортна кола. А нашият ще убие всеки, който се опита да го задържи. Оръжието трябва да е някъде из колата. Главното е, че се е записал в хотела за две нощи. Искам, когато се прибере, около тоя хотел да има цяла армия. Не трябва да има пострадали, ако е възможно. Хайде, ако искаме да се качим в тоя хеликоптер, трябва да тръгваме.

Докато говореше, цялата полиция в Гап поставяше стоманени заграждения по всички изходи от града, както и в района на хотела, а в шубраците наоколо залягаха стрелци. Нарежданията си бяха получили от Лион. В Гренобъл и Лион въоръжени с автомати и карабини мъже се тъпчеха в две колони полицейски автобуси. В базата Сатори край Париж един хеликоптер бе готов за полета на комисар Льобел до Гап.

Жегата на ранния следобед бе убийствена дори и под сенките на дърветата. Съблечен до кръста, за да не замърси дрехите си повече от необходимото, Чакала работи върху колата в течение на два часа.

След като излезе от Гап, той се насочи на запад през Вен и Аспр-сюр-Бюеж. Пътят водеше повечето време надолу, виеше се сред хълмовете като безгрижно захвърлена панделка. Гонил бе колата до краен предел, влизал бе в острите завои със свирещи гуми, като на два пъти щеше да прати идващия насреща шофьор в някоя от зейналите долу пропасти. След Аспр пое по Националния път 93, който следваше течението на река Дром на изток до вливането й в Рона. Още тридесетина километра бе минавал ту отсам, ту оттатък реката. Малко след Люс-ан-Диоа реши, че е време да изкара алфата от пътя. Имаше множество странични пътчета, водещи към планинските селища. Избра произволно едно от тях и след два километра се отби надясно в гората по някаква просека.

Към средата на следобеда привърши и се изправи. Колата блестеше в тъмносиньо и по-голямата част от боядисаната повърхност бе вече изсъхнала. Макар в никакъв случай да не можеше да мине за професионална бояджийска работа, тя би издържала едно изпитание, особено по здрач, освен ако не се извършеше много внимателен оглед. Двата регистрационни номера бяха свалени и положени с лице надолу върху тревата. Върху гърба на всеки бе изписан измислен френски номер, като последните две цифри бяха 75 — регистрационният код на Париж. Чакала знаеше, че това е най-често срещаният автомобилен номер по пътищата на Франция.

Очевидно наемните и застрахователните документи на колата не съответстваха на синята френска алфа, както бяха съответствали на бялата италианска, и ако го спряха на някой контролен пункт без документи, беше загубен. Единственият въпрос, който се въртеше в съзнанието му, докато потапяше в резервоара един парцал, с който избърса петната боя от ръцете си, бе дали да тръгне сега, като рискува ярката слънчева светлина да покаже любителското равнище на бояджийския му труд, или да изчака смрачаване.

Стигна до извода, че след като фалшивото му име е разкрито, нямаше да мине много време, докато се установи през кой граничен пункт е влязъл и започне, съответно, издирването на колата. Бе дошъл няколко дни преди датата, определена за убийството, и му трябваше местенце, в което да се притаи, докато всичко бъде готово. Това означаваше да се добере до департамента Корез, на почти четиристотин километра през страната, и най-бързият начин да стори това бе като използува колата. Бе рисковано, но реши, че трябва да се направи. Добре тогава, колкото по-скоро, толкова по-добре. Преди всеки автополицай в страната да е започнал да се оглежда за рус англичанин зад кормилото.

Зави новите номера, изхвърли каквото бе останало от боята заедно с двете четки, облече пак полото и сакото и запали двигателя. Когато зави по RN–93, погледна часовника си. Беше 15,41 часа.

Високо горе забеляза един хеликоптер, забръмчал по пътя си на изток. След десетина километра бе селцето Die[7]. Познанията му стигаха, за да не го произнесе по английския начин, но съвпадението му направи впечатление. Не бе суеверен, но очите му се присвиха, когато навлезе в центъра на селището. На централния площад, близо до паметника от войната, бе застанал огромен, облечен в черна кожа моторизиран полицай, който му даваше знак да спре и паркира колкото може по-надясно на пътя. Знаеше, че пушката е все още в своите прикрепени към купето тръби. Не носеше пистолет или нож. За миг се поколеба дали да не удари в движение полицая с калника на колата, да продължи и да я изостави двадесетина километра по-нататък, като след това се опита, без помощта на огледало и леген, да се превърне в пастор Йенсен, и се намери изправен пред задачата да носи четири парчета багаж, или да спре.

Вместо него решението взе полицаят. Когато алфата забави ход, той напълно престана да се интересува от нея, извърна се и се загледа в другата посока на пътя. Чакала плъзна колата в края на пътя и зачака.

От другия край на селището се чу вой на сирени. Каквото и да се случеше, вече бе прекалено късно да се измъкне. В селото навлезе колона от четири полицейски ситроена и шест специални автобуса. Докато полицаят регулировчик отскачаше встрани и вдигаше ръка за поздрав, колоната профуча покрай паркираната алфа в посоката, от която идваше Чакала. През замрежените прозорци на колите, откъдето идваше френското им прозвище „кошници“, той можа да съзре редиците полицаи с шлемове и автомати връз коленете.

Конвоят изчезна така бързо, както се бе появил. Регулировчикът свали козируващата ръка, махна лениво към Чакала да продължи и важно се запъти към мотоциклета си, подпрян на военния паметник. Той все още риташе стартера, когато синята алфа изчезна зад ъгъла, поела на запад.

Когато нахлуха в Отел дьо Серф, беше пет без десет следобед. Клод Льобел, приземил се на километър и половина от другата страна на градчето, бе докаран с полицейска кола до входната алея на хотела. Влезе през главния вход, придружен от Карон, който носеше под провесения през дясната си ръка шлифер автоматичната карабина МАТ–49, заредена и със свален предпазител. Показалецът му бе върху спусъка. До тоя момент всичко живо в града бе разбрало, че става нещо. С изключение на собственика на хотела. Самият хотел бе изолиран от пет часа, но единственото необичайно нещо бе отсъствието на продавача на пъстърва, който всеки ден пристигаше със своя улов прясна риба.

Повикан от администратора, собственикът се появи, оставил сметките си в канцеларията. Льобел го слушаше как отговаря на задаваните му от Карон въпроси, като в същото време неспокойно поглежда към вързопа със странни очертания под неговата мишница. Човекът приведе рамене.

След пет минути хотелът бе наводнен от униформени полицаи. Те разпитваха персонала, ровеха в спалнята, претърсваха околността. Льобел излезе на алеята и се загледа към околните възвишения. Карон отиде при него.

— Наистина ли мислите, че си е заминал, шефе?

Льобел кимна.

— Ясно е като две и две четири.

— Но той се е записал за два дни. Мислите ли, че собственикът му е съучастник?

— Не. Той и персоналът не лъжат. Променил е решението си по някое време тази сутрин. И си е тръгнал. Въпросът сега е къде, по дяволите, е отишъл и дали подозира, че ни е известно кой е.

— Но как би могъл? Няма как да научи. Трябва да е съвпадение. Друго обяснение не може да има.

— Драги ми Люсиен, да се надяваме, че си прав.

— В такъв случай единственото, за което ни остава да се заловим, е номерът на колата.

— Да, това е мой пропуск. Би трябвало да обявим издирването на колата. Свържи се от някоя патрулна кола с Лионската пътна полиция и обяви тревога за всички постове. Въпрос от първостепенна важност. Бяла алфа-ромео, италианска, номер MI–61741. Да се подхожда внимателно. Пътникът е опасен и вероятно въоръжен. Знаете как става. Обаче още нещо — никой да не съобщава нищо за печата. Кажете, че човекът вероятно не знае, че е заподозрян, и ще одера жив всеки, който му позволи да го чуе по радиото или прочете във вестниците. Ще кажа на комисаря Гайар от Лион да поеме командването тук. А ние се връщаме в Париж.

Беше почти шест часът, когато синята алфа се спусна в град Валанс. Тук покрай бреговете на Рона по RN–7 — главния път от Лион за Марсилия и магистралата, отвеждаща по-голямата част от движението от Париж до Лазурния бряг, гърмеше стоманеният порой на автомобилите. Алфата прекоси тръгналия на юг широк път и пое по моста в посока Сен Пере на западния бряг. Без да обръща внимание на забързалите на юг жалки стоманени буболечки, могъщата река проблясваше в слънчевата светлина и следваше собствения си бавен, но сигурен ход към очакващото я Средиземно море.

След Сен Пере Чакала подгони малката спортна кола все по-нагоре и нагоре в Централния масив[8] и провинцията Оверн, докато зад гърба му над долината вече се спускаше мракът. От Льо Пюи пътят стана по-стръмен, хребетите по-високи, а във всяко селище, изглежда, бликаше минерален извор, чиито живителни струи изтичаха от скалистия масив, за да привличат хората, спечелили си болки и екземи по големите градове, и да натрупат състояния за хитрите овернски селяни, завъртели с голяма охота курортния бизнес.

След Бриуд долината на река Алие остана назад, а нощният въздух замириса на изтравниче и съхнещо по високите пасища сено. Спря да зареди в Исоар, после отново се понесе през града на казината Мон Доре и курортното селище Ла Бурдул. Беше почти полунощ, когато мина край изворите на Дордон — там, където тя блика от овернските скали, за да потече през няколко извора на югозапад и да се влее в Атлантика при Бордо.

От Ла Бурдул пое към Юсел — главния град на Корез.

— Вие сте глупак, господин комисар, глупак. Той ви е бил в ръцете, а сте го оставили да се измъкне.

Сен Клер се бе полуизправил, за да подчертае казаното, и гледаше кръвнишки над полираната махагонова маса, към темето на Льобел. Детективът изучаваше документите в папката си, сякаш Сен Клер изобщо не съществуваше.

Решил бе, че това е единственият начин да се отнася към високомерния полковник от двореца, а Сен Клер от своя страна не бе напълно сигурен дали сведената глава изразява подходящото за случая чувство на срам или безочливо равнодушие.

Предпочиташе да приеме, че е първото. Когато свърши и се отпусна върху стола си, Клод Льобел вдигна очи.

— Ако хвърлите един поглед върху копието от доклада пред себе си, господин полковник — кротко отбеляза той, — ще забележите, че не ни е бил в ръцете. Съобщението от Лион, според което човек на име Дуган се е настанил предната вечер в един хотел край Гап, пристигна в Следствената едва днес в дванадесет и четвърт. А сега ни е известно, че Чакала неочаквано е напуснал хотела в единадесет и четвърт. Каквито и мерки да бяхме предприели, той пак разполагаше с цял час преднина.

Нещо повече: не мога да приема вашата обща критична оценка по отношение способността на Националната полиция като цяло. Бих ви припомнил, че заповедта на президента гласи цялата работа да се върши тайно. Следователно не беше възможно да се постави на бойна нога всеки селски жандармерийски участък за човек на име Дуган, тъй като това би вдигнало шум в печата. Адресната карта на Дуган е била взета от Отел дьо Серф по обичайния начин в обичайния час и надлежно изпратена в регионалното управление в Лион, Едва там било установено, че Дуган е издирвано лице. Това забавяне е било неизбежно, освен ако искаме да организираме общонационална шумна акция за залавянето на тоя човек, но това остава вън от пълномощията ми.

И накрая, Дуган е бил регистриран в хотела за два дни. Не ни е известно какво го е накарало да промени решението си в единадесет часа тази сутрин и да тръгне за другаде.

— Може би вашите полицаи, дето са се шляели наоколо — озъби се Сен Клер.

— Вече обясних, че преди дванадесет и четвърт не е имало никакво шляене, а до това време човекът вече е бил изчезнал от седемдесет минути — отвърна Льобел.

— И така, нямахме късмет, никакъв късмет нямахме — намеси се министърът. — Но все пак остава въпросът, господин комисар, защо не е започнало незабавно издирването на колата?

— Приемам, че в светлината на последвалите събития това се оказа грешка, господин министър. Имах основания да смятам, че лицето е в хотела и възнамерява да прекара нощта там. Ако бе спрян в околността от някой автоконтрольор заради това, че кара издирвана кола, той почти сигурно би застрелял нищо неподозиращия полицай и вече предупреден по този начин, щеше да се измъкне.

— Което именно е направил — каза Сен Клер.

— Вярно, но ние не разполагаме със сведения, доказващи, че е предупреден, както би било, ако колата му бе спряна от самичък полицай. Напълно е въможно той просто да е решил да отиде другаде. Ако това е така и довечера се настани в друг хотел, ще ни бъде докладвано. От друга страна, ако колата му бъде забелязана, и за това ще ни докладват.

— Кога бе пуснато нареждането за издирване на бялата алфа? — попита Макс Ферне, директорът на Следствената.

— Дадох заповедта в пет и петнадесет от двора на хотела — отвърна Льобел. — Би трябвало до седем да е стигнала до всички главни патрулни подразделения, а нарядите в големите градове би следвало да се инструктират в течение на нощта, при застъпването им на дежурства. С оглед голямата опасност, която този човек представлява, наредил съм колата да се издирва като открадната и при откриване да се съобщи незабавно в съответното районно управление, но в никакъв случай сам полицай да не предприема каквото и да е срещу водача й. Ако събранието реши да бъдат променени тези разпореждания, бих помолил тогава то да поеме и отговорността за онова, което може да последва.

Настъпи продължителна тишина.

— За съжаление възможността един полицай да загуби живота си не може да осуетява усилията, насочени към опазване на президента на Франция — промърмори полковник Роден. Присъстващите около масата дадоха израз на одобрението си.

— Точно така — съгласи се Льобел. — При положение, че сам полицай би бил в състояние да спре този човек. Само че повечето градски и селски полицаи, редовите служители, както и моторизираните патрули, не са професионални бойци. А Чакала е тъкмо такъв. Ако бъде засечен, ако застреля един-двама полицаи, избяга още един път и се скрие, ще се видим изправени пред две неща: от една страна, убиец, който е напълно наясно с положението, който вероятно е в състояние да приеме нова самоличност, за която нищо не знаем, и от друга — тлъсти заглавия по първите страници на всички вестници, които няма да можем да омаловажим. Ще бъда безкрайно изненадан, ако четиридесет и осем часа след гръмването на новината за убийствата причината за пребиваването на Чакала във Франция все още си остане тайна. Печатът ще научи за броени дни, че е дошъл да убие държавния глава. Ако някой тук има желание да обясни на президента всичко това, аз ще се оттегля с най-голямо удоволствие и ще му прехвърля задачата си.

Не се намериха доброволци. Както обикновено заседанието приключи към полунощ. След тридесет минути настъпи петъкът, 16 август.

[1] Известни парижки заведения. — Б.пр. ↑

[2] Ябълкова ракия. — Б.пр. ↑

[3] Ела, пещерни човече. (фр.) — Б.пр. ↑

[4] Боже мой! (фр.) — Б.пр. ↑

[5] И тъй (фр.). — Б.пр. ↑

[6] Буквално „нормандска дупка“ — малък калвадос, който се приема за улесняване на храносмилането. — Б.пр. ↑

[7] На английски думата „Die“ означава „зарче“ и „умирам“. — Б.пр. ↑

[8] Планински масив във Франция. — Б.пр. ↑

17.

Синята алфа ромео навлезе в площада пред гарата в Юсел малко преди един през нощта. Едно кафене от другата страна на площада, точно срещу входа на гарата, бе още отворено и неколцина очакващи влаковете си среднощни пътници допиваха вътре своите кафета. Чакала прекара един гребен през косата си и се отправи покрай струпаните на терасата маси и столове към тезгяха вътре. Беше му студено — планинският въздух пронизва, когато караш с над деветдесет километра в час. Беше се схванал, ръцете и краката го боляха от шофирането през безбройните планински завои. Беше и гладен, тъй като не бе хапвал нищо след вечерята отпреди двадесет и осем часа, ако не се брои кифличката с масло за закуска.

Поръча си две намазани с масло половинки от разрязано през средата дълго тънко хлебче, наричани „тартин бьоре“, и взе от витринката на тезгяха четири сварени яйца. Поръча си и голяма чаша кафе меланж.

Докато му мажеха хляба, а кафето къкреше през филтъра, той се огледа за телефонна кабина. Нямаше, но на края на тезгяха се виждаше телефонен апарат.

— Имате ли тукашния указател? — обърна се Чакала към бармана. Все още зает, без да отрони дума, последният кимна към купчината телефонни указатели върху рафта. После промълви:

— Заповядайте.

Името на барона бе изписано под думите: „Шалониер, г-н барон…“, а адресът гласеше: Замъкът на Горна Шалониер. Чакала знаеше това, но селцето не бе отбелязано върху картата му. Телефонът обаче бе даден в община Еглетон, която намери много лесно. Беше на тридесет километра след Юсел. Седна да изяде яйцата и сандвичите.

Малко преди два отмина крайпътен камък, на който пишеше „Еглетон — 6 км“, и реши да зареже колата в някоя от крайпътните горички. Те бяха гъсти, вероятно собственост на местен благородник, някога места за лов на глигани с коне и кучета. Може още да си бяха — някои части от провинцията Корез имаха вид като направо от дните на Краля Слънце.

След неколкостотин метра откри водеща навътре в гората алея, отделена от пътя с препречена през входа й дървена върлина, украсена с табелка, обявяваща „Частен ловен район“. Вдигна бариерата, вкара колата в гората и пак я спусна.

Оттук измина още близо километър през гората. Фаровете осветяваха чепатите фигури на дърветата, които като някакви духове протягаха разгневени клони към нарушителя. Накрая спря колата, загаси фаровете и измъкна от жабката ножиците за метал и фенерчето.

Прекара час под автомобила. Гърбът му се измокри от росния горски килим. Най-накрая освободи стоманените тръби със снайперската пушка от скривалището, където бяха прекарали последните шестдесет часа, и отново ги прибра в куфара със старите дрехи и шинела. Огледа колата за последен път, за да се увери, че в нея не е останало нищо, което да подскаже на който я откриеше нещо за водача й, а после я засили в средата на близък гъсталак от диви рододендрони.

Още един час ряза с ножиците клонки от околните храсти, които заби в земята пред отвора, оставен от алфата, докато напълно я скри от погледа.

Върза единия край от вратовръзката си около дръжката на един от куфарите, а другия — около дръжката на втори. Постави връзката през рамо, като въже на хамалин, така че куфарите увиснаха — единият пред гърдите, другият на гърба, и той можа да вземе останалите две части от багажа си в свободните си ръце. Пое към шосето по обратния път.

Напредваше бавно. На всеки сто метра спираше, оставяше куфарите на земята и се връщаше по следите, като заличаваше с клон плитките отпечатъци, оставени от алфата върху мъха и падналите вейки. Отне му още час да се добере до шосето, да се провре под бариерата и да остави около километър между себе си и горската алея.

Карираният му костюм бе омазан и мръсен, полото лепнеше по гърба му с лигаво упорство. Помисли си, че мускулите никога вече няма да спрат да го болят. Като подреди куфарите един до друг, седна и зачака, а небето на изток леко изсветля. Селските автобуси, спомни си Чакала, имат навика да тръгват рано.

И наистина му провървя. Едно камионче, с пълно със сено ремарке, мина към пет и половина на път за пазара в града.

— Колата ли се счупи? — изрева шофьорът, като намали.

— Не. Дадоха ми три дена отпуск от запаса и съм тръгнал на стоп за дома. Стигнах снощи до Юсел и реших да продължа към Тюл. Там имам чичо, който може да ми намери камион до Бордо. Стигнах само дотук обаче.

Чакала се усмихна на шофьора, който се засмя и сви рамене.

— Луд ли си да тръгнеш пеша насам през нощта. Скачай в ремаркето, ще те закарам до Еглетон. Оттам можеш пак да опиташ.

В седем без четвърт влязоха в градчето. Чакала благодари на селянина, скри се от погледа му зад гарата и се упъти към едно кафене.

— Има ли таксита в града? — попита бармана, докато си пиеше кафето.

Човекът му даде номера и той позвъни в таксиметровото бюро. Казаха му, че една кола може да бъде на разположение след половин час. Докато чакаше, се възползува от примитивните удобства, предлагани от крана със студена вода в клозета на кафенето, за да измие ръцете и лицето си, както и зъбите, които усещаше като покрити с кожа в резултат на цигарите и кафето. Смени и костюма си.

Таксито пристигна в седем и половина, една стара таратайка рено.

— Знаете ли къде се намира селото Горна Шалониер?

— Естествено.

— Колко е дотам?

— Осемнадесет километра. — Човекът мушна с пръст по посока на планината. — Горе из баирите.

— Закарайте ме — каза Чакала и качи куфарите си върху багажника на покрива, като взе един със себе си вътре.

Настоя да го оставят на селския площад пред Кафе дьо ла Пост. Нямаше защо шофьорът на такси от близкия град да знае, че отива в замъка. Когато таксито си замина, внесе багажа в кафенето. На площада вече цареше палеща горещина. Два вола, впрегнати в кола за сено, замислено преживяха отвън, а около благите им търпеливи очи се разхождаха тлъсти черни мухи.

Вътре в кръчмата бе полутъмно и прохладно. Той по-скоро чу, отколкото видя как клиентите се размърдаха по масите, за да погледнат новодошлия, а една възрастна селянка в черни дрехи се отдели от група ратаи и тропайки с дървените си подметки по плочите, отиде зад тезгяха.

— Господине? — изграчи тя.

Чакала остави багажа на пода и се облегна на тезгяха. Забеляза, че местните пиеха червено вино.

— Un gros rouge, s’il vous plait, Madame.[1] Колко е до замъка, мадам? — попита, когато му наляха виното.

Тя го гледаше с проницателни и хитри, прилични на топчета очи.

— Два километра, господине.

Той въздъхна с досада.

— Тоя глупак, шофьорът, се опита да ме убеди, че тука няма замък, и ме остави насред площада.

— От Еглетон ли беше?

Чакала кимна.

— Еглетонци са глупаци.

— Трябва да стигна до замъка.

Кръгът наблюдаващи ги от масите си селяни не помръдваше. Никой не му каза как да отиде дотам. Чакала извади една нова банкнота от сто франка.

— Колко струва виното, мадам?

Тя хвърли остър поглед към парите. Отзад, сред сините памучни блузи и панталони, настъпи раздвижване.

— Нямам да върна — каза старицата.

Той въздъхна.

— Да би се намерил човек с камионче, той може и да има да развали.

Отзад някой се надигна и приближи.

— Има камионче в селото, господине — избуботи един глас.

Чакала се извърна с престорена изненада.

— Твое ли е то, приятелю?

— Не, господине, но познавам човека, който го притежава. Той може да ви откара догоре.

Чакала наведе глава, сякаш преценяваше достойнствата на такава идея.

— А междувременно какво ще пийнеш?

Селянинът кимна към старата вещица, която напълни още една чаша с кисело червено вино.

— Ами приятелите ти? Горещ ден е днеска, жаден ден.

Четинестото лице разцъфтя в усмивка. Селянинът отново кимна към жената, която взе две пълни бутилки и ги занесе при компанията около голямата маса.

— Беноа, иди докарай камиончето — нареди селянинът. Един от останалите гаврътна виното си и излезе.

Изглежда, предимството на селяните от Оверн, си мислеше Чакала, докато се друсаше и подскачаше по последните два километра до замъка, е, че са така недружелюбни и си държат езика зад зъбите — поне пред непознати.

Колет дьо ла Шалониер седеше в леглото си, пиеше кафе и четеше писмото за втори път. Обзелият я при първото прочитане гняв се бе разсеял, за да даде път на някакво уморено отвращение.

Чудеше се какво, за Бога, й оставаше да прави през остатъка от живота си. След бавното пътуване от Гап вчера следобед бе приветствана с добре дошла от старата Ернестин, прислужницата, която работеше в замъка от времето на бащата на Алфред, и градинаря Луизон — някогашно селянче, оженило се за Ернестин още когато тя бе помощник-прислужница.

Днес двамата бяха истинските стопани на замъка, в който две трети от стаите бяха заключени, а мебелите им — покрити с калъфи против прах.

Изпълваше я съзнанието, че е господарка на един празен замък, в чийто парк вече не играеха деца, нито пък имаше господар, който да оседлава коня си в двора.

Отново погледна изрезката от илюстровано парижко светско списание, изпратена й от така загрижена приятелка. Видя лицето на съпруга си, глупаво ухилено в светлината на светкавицата, с поглед, раздвоен между обектива на фотокамерата и издутия бюст на звездата, през чието рамо надничаше. Кабаретна танцьорка, издигнала се до това положение от бардама, която според списанието се надявала „един ден“ да се омъжи за барона, който й бил „много добър приятел“.

Гледайки набръчканото лице и измършавялата шия на застаряващия барон от снимката, тя се чудеше как е могъл да стигне дотам красивият млад капитан от партизанското движение на Съпротивата, в когото се бе влюбила през 1942 и за когото се омъжи една година след това, докато очакваше своя син.

Беше съвсем младо момиче, когато го срещна из планините. Разнасяше съобщения за Съпротивата. Той бе в средата на тридесетте, с кодово име Пегас. Жилест мъж с ястребов профил, свикнал да командва, който накара сърцето й да се преобърне. Оженил ги бе свещеник от Съпротивата на тайна церемония пред олтар, разположен в едно подземие, а сина си бе родила в къщата на своя баща.

После, след войната, върнаха всичките имоти. Баща му бе починал от сърдечен удар, когато армиите на Съюзниците нахлуха във Франция, а от цялата бъркотия той излезе като барон Дьо ла Шалониер, аплодиран от селяните от околността, когато се върна със съпругата и сина си в замъка. Грижите около имота му омръзнаха бързо. Съблазните на Париж, светлините на кабаретата, поривът да си навакса изгубените в шумата мъжки години се бяха оказали твърде силни, за да им се противопостави.

Сега бе на петдесет и седем, но можеше да мине за седемдесетгодишен.

Баронесата хвърли изрезката и придружаващото я писмо на пода. Скочи от леглото и се изправи пред голямото огледало на отсрещната стена, като развързваше връзките, които притваряха предния разрез на пеньоара. Застана на пръсти, за да напрегне мускулите на бедрата си, както биха сторили чифт обувки с високи токове.

Не е зле, помисли си. Би могло да е много по-лошо. Налята фигура, тяло на зряла жена. Бедрата бяха широки, но талията си оставаше милостиво съразмерна, стегната от дългите часове, прекарани върху седлото или в разходки из планината. Подложи длани под гърдите си и ги премери с ръце. Прекалено големи, твърде тежки за истинска красота, но все пак напълно способни да възбудят един мъж в леглото.

Е добре, Алфред, тая игра можем да я играем и двамата, каза си. Разтърси глава, за да даде воля на дългите до раменете черни коси. Един кичур се спусна покрай бузата и легна връз гръдта й. Разтвори ръце и ги прокара по вътрешната страна на бедрата, като си мислеше за мъжа, лежал там само преди малко повече от двадесет и четири часа. Добър беше. Сега й се искаше да бе останала в Гап. Може би щяха да прекарат заедно една ваканция, обикаляйки под чуждо име, като избягали любовници. За какъв дявол се бе прибрала?

Чу се дрънчене на влизаща в двора стара камионетка. Колет събра лениво краищата на пеньоара и отиде към прозореца, който гледаше към предния двор. Там бе паркирано едно камионче от селото с отворени задни врати. Двама мъже сваляха нещо отзад. Луизон, който бе плевил една от декоративните морави, пресичаше двора, за да помогне при пренасянето на багажа.

Единият от скритите зад камионетката мъже се показа, пъхайки някакви хартийки в джоба на панталоните си, седна на шофьорското място и натисна стържещия амбреаж. Кой караше нещо в замъка? Тя нищо не бе поръчвала. Колата потегли и баронесата трепна от изненада. Върху чакъла имаше три куфара и една чанта. До тях стоеше мъж. Тя позна блясъка на русата коса под слънчевите лъчи и широко се усмихна от радост.

— Животно такова. Красиво първично животно. Проследил си ме.

Изтича в банята да се облече.

Когато излезе на площадката, долови откъм хола долу гласове. Ернестин питаше какво желае господинът.

— Madame la Baronne. Elle est la?[2]

След миг Ернестин изкачваше стълбите бързо, доколкото можеха да я носят старите й крака.

— Дойде някакъв господин, мадам.

Този петък вечерната среща в министерството бе по-кратка от обикновено. Единственото, което можеше да се докладва, бе, че няма нищо за докладване. За последните двадесет и четири часа из цяла Франция бе разпространено по обичайния път (за да не се буди излишно любопитство) описанието на издирваната кола. Не бе забелязана. Освен това всяко районно управление на Следствената полиция бе разпоредило на подчинените си градски и селски комисариати да доставят в главната квартира не по-късно от осем сутринта всички хотелски адресни карти. Там веднага ги проверяваха — десетки хиляди бройки — за наличието на името Дуган. Нищо не бе намерено. Следователно той не бе прекарал последната нощ в хотел. Поне не под името Дуган.

— Трябва да приемем една от двете възможни предпоставки — обясни Льобел пред смълчаното събрание. — Или той все още е убеден, че е вън от подозрение, в който случай заминаването му от хотела е чисто съвпадение, а не обмислена предпазна мярка и няма причина да не използува открито своята алфа-ромео, както и преспокойно да се настанява в хотели под името Дуган. Ако е така, рано или късно трябва да бъде открит. Или той е решил да забута някъде колата и да разчита на собствен ход. При това положение се явяват нови два варианта.

Той или не разполага с друга фалшива самоличност, на която да разчита, и това означава, че не би могъл да отиде далече, без да се настани в хотел или да се опита ла мине през някой граничен пункт и да се измъкне от Франция. Или пък има на разположение и друга самоличност и вече я е приел. В този случай той все още би представлявал изключително голяма опасност.

— Какво ви кара да допускате, че разполага с още една самоличност? — попита полковник Ролан.

— Трябва да приемем — отвърна Льобел, — че този човек, комуто ОАС очевидно е предложила огромна сума за това политическо убийство, е един от най-добрите професионални убийци в света. Това предполага, че има опит. И все пак е съумял да остане извън всякакво официално подозрение, както и да избегне всички официални полицейски досиета. Единственият начин да постигне това е, като изпълнява задачите си под чуждо име и с чужда външност. С други думи, той е голям специалист и в областта на дегизировката.

От сравняването на двете снимки знаем, че Калтръп е съумял да увеличи ръста си с помощта на удебелени подметки, да отслабне няколко килограма, да измени цвета на очите чрез контактни лещи и на косата, като я боядиса, за да се превърне в Дуган. Ако го е сторил един път, ние не можем да си позволим лукса да приемем, че не би могъл отново да го направи.

— Няма обаче причини да се предполага, че той допуска възможността да бъде разкрит, преди да се е добрал до президента — възрази Сен Клер. — Защо му е да прибягва до толкова изтънчени предпазни мерки, като например да подготвя една или повече фалшиви самоличности?

— Защото — отвърна Льобел — той очевидно прибягва до такива изтънчени предпазни мерки. Ако не беше така, досега да сме го хванали.

— В досието на Калтръп, изпратено ни от Британската полиция, установих, че е отбил военната си служба веднага след войната в парашутно подразделение. Може би използува придобития там опит и преживява на открито, като се крие из планините — предположи Макс Ферне.

— Може би — съгласи се Льобел.

— В такъв случай той повече или по-малко е свършен като потенциална опасност.

Льобел се замисли за миг.

— Не бих се изразил така точно за това лице, преди да го видя зад решетките.

— Или мъртъв — каза Ролан.

— Ако има някакъв здрав разум, ще направи опит да се измъкне от Франция, докато все още е жив — каза Сен Клер.

С тази забележка съвещанието приключи.

— Бих искал да мога да разчитам на това — каза Льобел на Карон, когато се върна в кабинета си. — За мен обаче той е жив, здрав, въоръжен и на свобода. Продължаваме да го търсим, него и колата. Имал е три куфара. С тях не може да е стигнал далеч пеша. Намираме колата и започваме оттам.

Човекът, когото търсеха, лежеше върху чисти чаршафи в един замък в сърцето на Корез. Почиваше си изкъпан, нахранил се до насита с домашна баница и задушен заек, прокарани с резливо червено вино, кафе и бренди. Гледаше към виещите се по тавана позлатени заврънкулки и обмисляше как ще протекат дните, които го деляха от задачата му в Париж. След седмица, мислеше си той, ще трябва да тръгна, а това няма да е лесно. Не би могло да се направи. Ще трябва да измисли някаква причина за отпътуването си.

Вратата се отвори и баронесата влезе в стаята. Косата й бе разпусната върху раменете, а пеньоарът, който носеше, бе завързан при врата, но отворен отдолу. Той се отгръщаше за миг при всяка крачка. Отдолу бе почти гола, но не бе свалила чорапите, с които беше на вечеря, нито официалните обувки на висок ток. Чакала се подпря на лакът, докато тя затваряше вратата и приближаваше леглото.

Погледна мълчаливо към него. Той се пресегна и развърза фльонгата, придържаща дрехата към врата. Тя се разтвори и разкри гърдите. Докато проточваше шия напред, ръката на Чакала свлече обточения с дантела пеньоар от раменете й. Той се смъкна безшумно на пода.

Колет натисна рамото му, така че той легна по гръб, сграбчи китките му и ги прикова към възглавницата, като в същото време го възсядаше. Чакала я гледаше, коленичила върху него, силно стиснала с бедра гърдите му. Тя се усмихна, две черни къдрици се спуснаха върху зърната на гърдите.

— Хайде, пещерно човече, дай да видим сега на какво си способен.

Той изви глава напред, докато задникът й се надигаше от гърдите му, и започна.

В продължение на три дни за Льобел нямаше нищо ново и с всяка следваща вечерна среща впечатлението, че Чакала тайно, с подвита опашка е напуснал Франция, укрепваше. До вечерта на 19 август той единствен остана да поддържа становището, че убиецът все още е някъде в страната, крие се и изчаква удобния момент.

— Какво изчаква? — попита същата вечер Сен Клер с изтънял гласец. — Единственото, което би могъл да изчаква, е удобен момент да драсне към границата. Ако наистина е все още тук. Щом се измъкне от леговището си, ще го пипнем. Всичко живо е срещу него, няма къде да отиде, няма кой да го приюти, ако е вярно предположението ви, че е напълно откъснат от ОАС и техните симпатизанти.

Откъм масата последва одобрителен шепот. Повечето присъстващи все повече се убеждаваха, че полицията се е провалила, а първоначалната идея на Бувие, според която издирването на наемника е чисто детективска работа, се е оказала погрешна.

Льобел упорито поклати глава. Той бе уморен, изтощен от недостиг на сън, от напрежение и тревоги, от необходимостта да брани себе си и своите хора срещу непрестанните остри нападки от страна на хора, дължащи високото си положение по-скоро на политиката, отколкото на лични качества. Достатъчно разумен бе, за да си даде сметка, че ако се окаже неправ, това би бил краят му. Някои от хората около тая маса щяха да се погрижат за това. А ако бе прав? Ако Чакала все още бе по следите на президента? Ако се промъкне през мрежата и убие държавния глава? Знаеше, че тия около масата отчаяно ще търсят изкупителна жертва. И това щеше да е той. Така или иначе, дългата му кариера на полицай приключваше. Освен… освен ако съумее да открие този човек и да го спре. Само в тоя случай те щяха да бъдат принудени да признаят правотата му. Нямаше никакви доказателства. Само една сляпа увереност, която, естествено, не можеше да изрази, че човекът, когото преследваше, е също такъв професионалист, който независимо от всичко ще продължи да изпълнява своята задача.

За осемте дни, откак се бе стоварила върху главата му тази история, Льобел неохотно бе започнал да изпитва уважение към тоя нечут и непредсказуем мъж с пушка, който, изглежда, бе предвидил всичко до последната подробност, включително и евентуалните изненади. Да признае това свое отношение пред събраните тук политически фигури, би означавало да плюе върху кариерата си. Единствено донякъде го успокояваше седналото до него масивно тяло на Бувие, свил глава между раменете, с втренчен в масата поглед. Той поне също бе детектив.

— Не знам какво изчаква — отвърна Льобел. — Но той изчаква нещо или някакъв определен ден. Аз не вярвам, господа, че повече няма да чуем за Чакала. Макар да не мога да изложа никакви аргументи за усещането си.

— Усещане! — присмя се Сен Клер. — Някакъв определен ден! Наистина, господин комисар, вие явно прекалявате с четенето на криминални романи. Това не е роман, драги ми господине, а действителност. Човекът си е отишъл, и туйто.

Полковникът седна със самодоволна усмивка на мястото си.

— Дано сте прав — каза Льобел спокойно. — В такъв случай позволете ми, господин министър, да изразя силното си желание да се оттегля от това разследване и да се върна към разкриването на обикновени престъпления.

Министърът го погледна колебливо.

— Смятате ли, че си струва да продължаваме разследването, господин комисар? — попита. — Смятате ли, че все още е налице реална заплаха?

— Що се отнася до втория ви въпрос, господин министър, не знам. По първия съм на мнение, че трябва да продължим издирването, докато бъдем напълно сигурни.

— Добре тогава. Господа, моето желание е комисарят да продължи своите разследвания, а ние да продължим да се събираме, за да изслушваме неговите доклади. Засега.

Сутринта на двадесети август ловният надзирател Марканж Кале обстрелваше вреден дивеч в имотите на своя работодател между Еглетон и Юсел в департамента Корез. Преследваше един ранен гривяк, паднал в гъстак от див рододендрон. Намери го в средата на гъсталака, размахал лудо криле върху шофьорската седалка на една очевидно изоставена открита спортна кола.

Извивайки врата на птицата, отначало си помисли, че колата вероятно е оставена от дошла на излет в гората любовна двойка, пренебрегнала табелката, която бе заковал върху бариерата при входа на около километър от това място. После забеляза, че някои от клонките, прикриващи колата от погледа, не растяха от земята, а бяха забити в нея. По-нататъшният оглед разкри срязаните остатъци от клони по околните храсти, замазани с пръст, за да потъмнеят белите повърхности на срезовете.

По птичите изпражнения върху седалките на колата отсъди, че е там поне от няколко дни. Взе птицата и пушката и си подкара велосипеда назад през гората към своята хижа, като си науми да каже на селския полицай за колата още същата сутрин, когато отиде да купи още няколко примки за зайци.

Наближаваше пладне, когато селският полицай завъртя ръчката на полевия телефон у дома си и докладва в комисариата на Юсел, че в близките гори е намерена някаква изоставена кола. Попитаха го дали колата е бяла. Полицаят погледна в тефтерчето. Не, синя. Италианска ли е? Не, френска регистрация, неизвестна марка. Добре, казаха от Юсел, следобед ще изпратят влекач, а той най-добре да седи и да чака, та да упъти хората до мястото. Имало много работа и всички били заети с издирването на някаква бяла спортна италианска кола, на която началниците от Париж искали да хвърлят един поглед. Селският полицай обеща, че ще чака влекача.

Малката кола бе докарана на буксир до полицейския паркинг в Юсел чак към четири часа и едва в пет един от техниците, който я прегледа за опознавателни белези, забеляза ужасяващо лошата й боя.

Техникът извади отвертка и драсна единия калник. Под синьото се показа бяла ивица. Озадачен, човекът прегледа номерата и забеляза, че те като че ли бяха обърнати. След няколко минути предният номер лежеше върху земята с лице нагоре, показвайки бялото означение MI — 61741. Полицаят забърза през двора към канцеларията.

Новината стигна до Клод Льобел в шест без нещо. Съобщи му я комисарят Валантен от районното управление на Следствената полиция в Клермон Феран, главен град на Оверн. Когато Валантен заговори, Льобел подскочи върху стола си.

— Чуйте сега, това е важно. Не мога да ви обясня защо. Мога само да кажа, че е важно. Знам, че сте пълноправен комисар, човече Божи, но ако ви е необходимо потвърждение на правомощията ми по този случай, ще ви свържа направо с генералния директор на Следствената.

Искам веднага да отидете с един екип в Юсел. Най-добрите, с които разполагате, и съберете колкото може повече. Започнете разследването от мястото, където е намерена колата. Отбележете го върху картата и започнете да претърсвате сантиметър по сантиметър. Разпитвайте във всяка селска къща, всеки фермер, който редовно минава по този път, във всяка кръчма, във всяко магазинче, всеки хотел и дърварска колиба.

Търсите висок рус мъж, по рождение англичанин, но с добър френски. Носел е три куфара и чанта. Има у себе си много пари, облечен е добре, но, изглежда, е спал на открито.

Хората ви трябва да разберат къде е забелязан, къде е отивал, какво е искал да купи. А, и още нещо — на всяка цена печатът да бъде държан в неведение. Какво значи не може? Ами разбира се, че местните лайнари ще питат какво става. Отговаряйте, че е имало катастрофа и някой от участниците в нея, изглежда, се шляе в умопомрачено състояние. Да, да, просто акция на милосърдие. Кажете каквото искате, само озаптете любопитството им. Убедете ги, че това не е нещо, за което големите вестници ще си дадат труда да платят. Във всеки случай не и по време на курортния сезон, когато на ден стават по петстотин катастрофи. Омаловажете нещата. И друго: ако някъде откриете човека, не го доближавайте. Ще пристигна колкото е възможно по-бързо.

Льобел затвори телефона и се обърна към Карон.

— Свържете се с министъра. Кажете му да насрочи вечерното заседание за осем часа. Знам, че е време за вечеря, но ще бъде кратко. След това се обадете в Сатори пак да приготвят хеликоптера. Нощен полет до Юсел. И да кажат къде ще се приземят, да уредим да ме чака кола. Вие ще трябва да поемете нещата тук.

Слънцето тъкмо бе започнало да залязва, когато полицейските камионетки от Клермон Феран, подкрепени от командированите от Юсел, установиха лагера си на площада на селцето, най-близо до мястото, където бе намерена колата. От радиоколата Валантен даваше разпореждания на десетките патрулни коли, установени в други селища от района. Решил бе да започне работа в кръг с диаметър осем километра около мястото и да не спира цяла нощ. По тъмно е по-вероятно хората да са си по домовете. От друга страна обаче, по-големи бяха шансовете подчинените му да се загубят в тъмното из криволичещите долини и възвишения в района или пък да пропуснат някоя дърварска колиба, в която би могъл да се укрива беглецът.

Имаше и още един фактор, който не би могъл да обясни на началниците в Париж по телефона, а възможността да се наложи да го излага лично пред Льобел го плашеше. Без той да знае това, някои от хората му се натъкнаха на този фактор още преди полунощ. Една група разпитваше някакъв фермер в къщата му, на около три километра от мястото, където бе намерена колата.

Застанал на прага по нощница, той подчертаваше нежеланието си да покани детективите вътре. Газовата лампа в ръката му хвърляше колебливи отблясъци върху групата.

— Хайде, хайде, Гастон, ти често караш за пазара по тоя път. В петък сутринта мина ли оттам за Еглетон?

Селянинът го изучаваше с присвити очи.

— Може и да съм минал.

— Мина или не мина?

— Не мога да си спомня.

— Видя ли някого на пътя?

— Аз си гледам моята работа.

— Не те питам това. Забеляза ли някакъв мъж?

— Никого не съм забелязвал. Нищо.

— Висок рус мъж, атлетичен. С три куфара и чанта.

— Нищо не съм видял. J’ai rien vu, tu comprends?[3] И така — двадесет минути. Накрая си тръгнаха, като един от следователите педантично си записа нещо в тефтерчето. Кучетата се зъбеха от веригите си и налитаха към краката на полицаите, принуждавайки ги да отиват на другата страна и да нагазят в купчината тор. Селянинът гледа след тях, докато се върнаха при пътя и се задрусаха обратно в колата си. После тръшна вратата, срита настрани една любопитна коза и се вмъкна в леглото при жена си.

— Това е човекът, дето го взе на стоп, нали? — попита тя. — Какво искат от него?

— Откъде да знам — отвърна Гастон. — Но никой не може да каже, че Гастон Грожан им е издал жива душа. — Окашля се и плю върху жаравата в огнището. — Sales flics![4]

Намали фитила и духна пламъка, вдигна крака от пода и се примъкна по-навътре в леглото към заобленото тяло на жена си.

— Късмет, приятелю, където и да си.

Льобел погледна събраните и остави документите пред себе си.

— Щом приключи това заседание, господа, отлитам за Юсел, за да контролирам лично издирването.

Последва почти минута тишина.

— Какво смятате, че трябва да се заключи въз основа на това, господин комисар?

— Две неща, господин министър. Известно ни е, че той е трябвало да купи боя, за да промени външния вид на колата, и подозирам, разследването ще покаже, че ако през нощта на четвъртък срещу петък колата е карана от Гап до Юсел, тя вече е била пребоядисана. В такъв случай — проучването в това направление продължава — ще излезе, че боята е била купена в Гап. Ако е така, някой го е предупредил. Или някой му се е обадил, или той се е обадил някому, било тук, било в Лондон, и този някой го е уведомил, че фалшивата му самоличност като Дуган е била разкрита. Оттук той би могъл да стигне до извода, че още преди пладне ще се доберем и до него, и до колата му. Поради тази причина се е измъкнал, и то много бързо.

Комисарят доби усещането, че изящният таван на залата ще се напука — така напрегната бе тишината.

— Вие сериозно ли намеквате, че от тази стая изтича информация? — попита някой от милиони километри разстояние.

— Не мога да кажа това, господине. Има телефонисти, оператори на телексите, среден и младши технически персонал, на който се налага да бъдат предавани нареждания. Възможно е някой от тях да е засекретен агент на ОАС. Друго нещо обаче изпъква като че ли с още по-голяма яснота: той е бил осведомен за разкриването на самия план за убийство на президента на Франция и все пак е решил да продължи. Бил е осведомен и за демаскирането на Александър Дуган. Наемникът разполага с една-единствена връзка. Подозирам, че това вероятно е лицето, известно ни като Валми, чието съобщение за Рим бе засечено от Контраразузнаването.

— По дяволите! — изруга шефът на Контраразузнаването. — Трябваше да го пипнем тоя мръсник още в пощата.

— А кое е второто нещо, което трябва да заключим, господин комисар? — попита министърът.

— Второто е, че когато е научил за провала си като Дуган, той не е направил опит да напусне Франция. Тъкмо напротив — устремил се е към самото й сърце. С други думи, продължава да се домогва до държавния глава. Просто отправя предизвикателство към всички ни.

Министърът се изправи и събра книжата си.

— Няма да ви задържаме, господин комисар. Намерете го. Намерете го, и то още тази вечер. Ликвидирайте го, ако се наложи. Това е моята заповед, дадена от името на президента.

След тези думи той гордо напусна залата.

Час по-късно хеликоптерът на Льобел се издигна от площадката в Сатори и се насочи през моравочерното небе на юг.

— Безочлива свиня! Как си позволява! Да намеква, че ние, висшите служители на Франция, грешим. Това, естествено, ще бъде отбелязано в следващия ми доклад.

Жаклин смъкна тънките презрамки на комбинезона си и остави прозрачната материя да се нагъне около бедрата й. Като напрегна мускули, за да притисне гърдите една към друга, с дълбока гънка помежду им, тя обхвана главата на любовника си и я притисна към бюста си.

— Разкажи ми всичко — изгука момичето.

[1] Едно голямо червено, ако обичате, госпожо. (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Тук ли е госпожа баронесата? (фр.) — Б.пр. ↑

[3] Нищо не съм видял, не разбираш ли? (фр.) — Б.пр. ↑

[4] Мръсни ченгета! (фр.) — Б.пр. ↑

18.

Утрото на двадесет и първи август бе така светло и ясно, както и четиринадесетте преди него в този пристъп на лятна жега. От прозорците на замъка Горна Шалониер, обърнати към неравните очертания на обрасли с изтравниче хълмове, всичко изглеждаше спокойно, без намек за полицейската суетня, обхванала в момента градчето Еглетон на осемнадесет километра оттам.

Гол под халата си, Чакала стоеше изправен до прозорците в кабинета на барона и провеждаше обичайния утринен разговор с Париж. Оставил бе любовницата си да спи горе след още една бурна любовна нощ.

Когато го свързаха, започна както обикновено с „Ici Chacal“.

— Ici Valmy — каза дрезгавият глас от другия край. — Има ново раздвижване. Намерили са колата…

Чакала слуша още две минути, прекъсвайки с по някой кратък въпрос. Завърши с „мерси“, остави слушалката и бръкна в джобовете си за цигари и запалка. Дали му харесва, или не, ясно бе, че току-що чутото променяше неговите планове. Имаше намерение да остане още два дни в замъка, а сега трябваше да тръгва и при това колкото по-скоро, толкова, по-добре. В този разговор имаше още нещо, което го тревожеше, нещо, дето не му бе там мястото.

За момента не му обърна внимание, но като пое дима от цигарата, то се завъртя в подсъзнанието му. Накрая, когато допуши фаса и го изхвърли през отворения прозорец върху чакъла навън, го осъзна без усилие. Малко след като бе вдигнал слушалката, се чу леко щракване. Бе го чувал и по време на проведените през последните три дни разговори. В стаята имаше още един телефон, но когато излизаше, Колет явно спеше дълбоко. Явно… Извърна се и босите му крака безшумно и енергично го понесоха нагоре по стълбата. Втурна се в спалнята.

Слушалката бе оставена на вилката й. Гардеробът зееше и трите куфара се валяха по пода — до един отворени. Наблизо лежеше собствената му връзка ключове. Коленичила сред бъркотията, баронесата гледаше с широко отворени очи. Около нея лежаха няколко тънки стоманени тръби. Навитите от зебло тапи, които запушваха отворените им краища, бяха извадени. От една се показваше крайчецът на оптически прицел, от друга — тъпият нос на заглушителя. В ръцете си държеше нещо, в което се бе вторачила с ужас, когато той влезе — цевта и патронника на карабината.

Няколко секунди никой не проговори. Пръв се съвзе Чакала.

— Подслушвала си.

— Аз… се чудех на кого толкова звъниш всяка сутрин.

— Мислех, че спиш.

— Не. Винаги се будя, когато ставаш. Това… нещо е пушка, нали, за убийство?

Беше полувъпрос, полуизявление, като че направено с надеждата той да я разубеди: това е нещо друго, съвсем безобидно. Чакала я гледаше и тя за първи път забеляза, че сивите петънца в очите се бяха умножили и покриваха целия им израз. Погледът бе неподвижен и безжизнен като на вторачена в нея машина.

Баронесата бавно се изправи на крака, като остави цевта на пушката да тропне между останалите части.

— Ти искаш да го убиеш — прошепна тя. — Ти си от тях, от ОАС. С това нещо ти искаш да убиеш Дьо Гол.

Мълчанието на Чакала послужи като отговор. Тя се втурна към вратата. Мъжът я улови с лекота, хвърли я през стаята върху леглото и я настигна с три бързи крачки. Докато се блъскаше върху омотаните чаршафи, разтвори уста, за да извика. Ударът, нанесен с опакото на ръката върху сънната артерия отстрани на шията, задави писъка, преди да се е родил. После лявата ръка се зарови в косите й дръпна лицето на баронесата към ръба на леглото. Тя за последен път зърна шарката на килима — върху врата й се стовари резкият саблен удар, нанесен с ръба на дланта.

Чакала отиде до вратата и се ослуша, но отдолу не идваше и звук. Ернестин навярно приготвяше утринните кифлички и кафе в кухнята отзад, а Луизон скоро трябваше да тръгва за пазара. За щастие и двамата недочуваха.

Той прибра частите на пушката обратно в тръбите им, а самите тях сложи в куфара с шинела и мръсните дрехи на Анри Мартен, като потупа подплатата, за да се увери, че документите са непокътнати. След това заключи куфара. Вторият, с облеклото на датския пастор Пер Йенсен, бе отключен, но в него не бе пипано.

Пет минути прекара в банята до спалнята, за да се измие и обръсне. После извади ножиците си и още десет минути внимателно разресваше нагоре дългите руси коси, като ги подкъсяваше с по пет сантиметра. След това втри в косата достатъчно боя, за да получи стоманеносивия цвят на средната възраст. Под действието на боята косата овлажня, което му позволи да я среши като на снимката от паспорта на пастора, подпрян върху лавицата в банята. Най-накрая си сложи оцветените в синьо контактни лещи.

Изплакна всички следи от боята за коса и препарата за миене, събра приборите за бръснене и се върна в спалнята. Не обърна внимание на голото тяло върху пода.

Сложи си фланелката, гащетата, чорапите и ризата, купени в Копенхаген, закрепи към врата си черния нагръдник и го увенча с високата пасторска яка. Накрая облече черния костюм и обу обикновени черни обувки. Пъхна очилата със златни рамки в горния джоб, прибра тоалетните принадлежности в ръчната чанта, като сложи вътре и датската книга за френските катедрали. Премести датския паспорт във вътрешния си джоб заедно с пачка пари.

Останалите английски дрехи отидоха обратно в куфара, от който бяха извадени, и той също бе заключен.

Когато свърши, беше почти осем и Ернестин навярно всеки момент щеше да се появи с утринното кафе. Баронесата се бе опитала да скрие любовната им история от прислужниците — те и двамата бяха ходили по петите на барона още когато е бил момченце и по-късно, когато стана господар на къщата.

Видя от прозореца как Луизон тръгва с колелото по широката алея към портала на имението, а отзад върху велосипеда подскачаше пазарската му кошница. В този момент чу Ернестин да чука на вратата. Той не пророни и звук. Тя почука отново.

— Y a vot’ cafe, Madame[1] — каза през вратата с писклив глас.

Чакала се реши да отвърне полузаспало на френски:

— Оставете го там. Ще го вземем, когато свършим.

От другата страна на вратата устните на Ернестин се огънаха точно като буквата „О“. Скандално. Накъде е тръгнало всичко… А и в спалнята на господаря. Забърза надолу по стълбите, за да намери Луизон, но тъй като бе вече заминал, наложи се да се задоволи с обстойна лекция пред мивката на тема хорската поквара днес, нямаща нищо общо с това, на което бе свикнал старият барон. Така че не можа да чуе тъпите звуци, когато спуснатите с усукан двоен чаршаф от прозореца на спалнята четири куфара тупнаха меко в цветната леха пред къщата.

Не чу и как вратата на спалнята бе заключена отвътре, отпуснатото тяло на господарката й — положено в естественото положение на заспал човек върху леглото, а завивките грижливо подгънати чак до брадичката й. Не чу тракването на прозореца на спалнята, когато той се затвори след приведения върху прозоречната дъска сивокос мъж, нито звука от майсторския му скок върху моравата.

Ернестин не чу и бученето при запалването на реното на мадам в превърнатата в гараж конюшня встрани от замъка, но като надничаше от прозореца на килера, зърна за миг колата, когато тя зави по алеята към предния двор и изхода.

— Какво ли пък си е наумила сега тази млада дама? — мърмореше прислужницата, докато бързаше уплашено нагоре по стълбите.

Подносът с изстиналото и непокътнато кафе все още лежеше пред вратата на спалнята. След като почука няколко пъти, тя натисна вратата, която не се отвори. Спалнята на господина също бе заключена. Никой не й отговори. Ернестин реши, че се вършат безобразия. Безобразия, каквито не бяха ставали, откак бошите[2] се бяха настанили като гости, неканени от барона, в ония отминали дни, за да му задават глупави въпроси за младия господар.

Реши да се посъветва с младия господар. Той трябваше да е на пазара и някой от тамошната кръчма щеше да иде да го повика. Ернестин не разбираше от телефони, но смяташе, че ако вдигнеш слушалката, някой ще ти се обади и ще иде да намери оня, с когото искаш да разговаряш. Цялата работа се оказа голяма глупост. Тя вдигна слушалката и я държа десет минути, но никой не й се обади. Ернестин не забеляза акуратния срез през кабела, там, където той влизаше под подовия перваз на библиотеката.

Малко след закуска Клод Льобел се качи на хеликоптера обратно за Париж. Както по-късно съобщи на Карон, Валантен си вършеше работата отлично, въпреки че ония проклети селяци само гледаха да му пречат. Преди закуска бе успял да проследи дирите на Чакала до една кръчма в Еглетон, където той се бе хранил, и сега издирваше някакъв шофьор на такси, извикан в кафенето. Междувременно бе наредил да се издигнат пътни заграждения на двадесет километра околовръст Еглетон, които щяха да са готови до пладне.

Предвид ранга на Валантен, той му бе намекнал нещичко за това колко е важно да се намери Чакала и комисарят се съгласи да сключи около Еглетон пръстен, по-тесен от миши гъз, както сам се изрази.

От Горна Шалониер малкото рено се понесе през планините на юг към Тюл. Чакала пресметна, че ако полицаите са започнали да разпитват от снощи, разширявайки постепенно концентричните пояси на издирването около мястото, където бе намерена алфата, до зазоряване би следвало да стигнат до Еглетон. Барманът в кафенето щеше да проговори, шофьорът на таксито също. Така че до следобеда щяха да стигнат до замъка, освен ако късметът му засечеше.

Но дори и в този случай щяха да търсят рус англичанин — той добре се бе погрижил никой да не го види като сивокос свещеник. И все пак щеше да усети дъха на преследвачите във врата си. Гонеше малката кола по страничните планински пътчета, докато накрая стъпи върху RN–8 на осемнадесет километра югозападно от Еглетон в посока Тюл, отдалечен още на двадесет километра. Погледна часовника си. Бе десет без двадесет.

Когато Чакала се скри зад завоя след един прав участък, откъм Еглетон в същия този участък навлезе с бръмчене малка колона. Състоеше се от полицейска патрулна кола и две закрити камионетки. Колоната спря в средата на правия участък и шестима полицаи започнаха да издигат преграда от стоманени елементи.

— Какво значи излезе? — изрева Валантен срещу хлипащата съпруга на един шофьор на такси в Еглетон. — Къде отиде?

— Не знам, господине. Не знам. Той всяка сутрин чака на площада пред гарата сутрешния влак от Юсел. Ако няма пътници, се връща тук в работилницата и се заема с някоя поправка. Ако не се върне, значи е хванал курс.

Валантен се огледа мрачно. Нямаше смисъл да ругае жената. Това тук беше таксиметрова служба с един шофьор собственик, който се занимаваше по малко и с поправки на коли.

— Карал ли е някого някъде в петък сутринта? — попита малко по-търпеливо.

— Да, господине. Върна се от гарата, понеже нямало никой, и тогава се обадиха по телефона от кафенето, че някой търсел такси. Свалил беше едната гума и се тревожеше да не би клиентът да вземе друго такси. Затова проклетисваше през цялото време, докато монтираше гумата. После замина. Взел курса, но не ми каза къде е закарал клиента. — Жената говореше през нос. — Той много-много не приказва с мен — добави като обяснение.

Валантен я потупа по рамото.

— Добре, госпожо, не се тревожете. Ще почакаме да се върне. — Обърна се към един от сержантите: — Прати човек на гарата и друг на площада, в кафенето. Знаеш номера на таксито. Искам да ми се доведе в мига, в който се появи. Бързо.

Напусна работилницата и тръгна към колата си.

— В комисариата — каза.

Преместил бе главната квартира на издирването в еглетонския полицейски участък, където от години не бе наблюдавана подобна дейност.

Чакала изхвърли куфара с всичките си английски дрехи и паспорта на Александър Дуган в една клисура на десет километра преди Тюл. Паспортът му бе свършил добра работа. Куфарът полетя през парапета на моста и шумно изчезна сред гъстите шубраци на дъното на пропастта.

След като обиколи Тюл и откри гарата, паркира колата през три пресечки, за да не бие на очи, и пренесе двата куфара и чантата до билетното гише, разположено на неколкостотин метра оттам.

— Един билет втора класа до Париж, ако обичате — обърна се към чиновника. — Колко струва?

Чакала надничаше над очилата си през малкото зарешетено прозорче в кабинката, където работеше чиновникът.

— Деветдесет и седем нови франка, господине.

— И в колко е следващият влак, моля?

— Единадесет и петдесет. Ще трябва, да чакате почти цял час. На перона има ресторант. Първи перон за Париж, je vous en prie[3].

Чакала взе багажа си и тръгна към компостьора. Продупчи билета, отново вдигна куфарите и мина от другата страна. Пътя му препречи синя униформа.

— Vos papiers, s’il vous plait.[4]

Човекът от органите за сигурност бе млад и се мъчеше да изглежда по-суров, отколкото му позволяваха годините. Бе преметнал през рамо автоматична карабина. Чакала отново остави багажа си на земята и протегна датския паспорт. Мъжът го прелисти, без да разбере и една дума.

— Vous etes Danois?[5]

— Pardon?[6]

— Vous… Danois?[7] — Почука c пръст по корицата на паспорта.

Чакала разцъфна в усмивка и радостно закима.

— Danske… ja, ja.[8]

Униформеният младеж върна паспорта и кимна с глава към перона. Без да прояви повече интерес, пристъпи напред и спря друг преминал през бариерата пътник.

Беше почти един часът, когато, пийнал чашка-две вино, Луизон се върна. Обезумялата му от притеснение жена изля цялата си тревога. Луизон пое инициативата в свои ръце.

— Ще се покатеря по стълбата и ще надникна през прозореца — обяви той.

Най-напред самата стълба му създаде ядове. Все се мъчеше да върви накъдето тя иска. Най-накрая обаче бе подпряна на тухлената зидария под прозореца на спалнята на баронесата и Луизон несигурно се изкачи догоре. Слезе след пет минути.

— Госпожа баронесата спи — провъзгласи.

— Но тя никога не спи толкова до късно — възрази Ернестин.

— Да, ама днеска го прави — отвърна Луизон. — Не бива да й се пречи.

Парижкият влак малко закъсня. Пристигна в Тюл точно в един часа. Сред качилите се пътници бе и сивокос протестантски пастор. Той седна в ъгъла на едно купе, в което имаше само още две жени на средна възраст, сложи си чифт очила в златни рамки, извади голяма книга за черкви и катедрали от чантата си и потъна в четене. Както научи, в Париж пристигаха в осем и десет същата вечер.

Шарл Бобе стоеше върху банкета на пътя до парализираното си такси и кълнеше. Часът е един и половина, време за обяд, а той стои тука, закъсал на усамотения път от Еглетон за Ламазиер. Merde и пак merde. Би могъл да остави колата и да опита да стигне пеша до следващото село, да вземе автобуса за Еглетон и да се върне вечерта със сервизна кола. Само тя би му струвала спечеленото за цяла седмица. От друга страна, колата не се заключваше, а таксито таратайка бе цялото му състояние. Най-добре да не я оставя на тия крадливи селянчета да я ограбят. Да прояви малко търпение и да почака, докато мине някой камион, който би могъл (срещу възнаграждение) да го издърпа до Еглетон. Не бе обядвал, но в жабката имаше шише вино. Е, вече почти празно. От завиране под таксита се ожаднява. Седна да чака на задната седалка. Беше изключително горещо горе по пътя и никакъв камион нямаше да се помръдне, преди малко да захлади. Селяните си карат следобедната дрямка. Той се настани по-удобно и почти заспа.

— Какво значи още не се е прибрал? Къде се е запилял тоя педераст? — викна в слушалката комисарят Валантен.

Той седеше в комисариата в Еглетон, звънеше в дома на шофьора и разговаряше с един от своите полицаи. От другия край на линията брътвежът сякаш молеше за снизхождение. Валантен тресна слушалката. През цялата сутрин и по обедно време по радиото пристигаха доклади от патрулните коли при пътните заграждения. Не беше минал никой, който дори бегло да наподобява висок рус англичанин, през очертания около Еглетон кръг с двадесеткилометров радиус. Сънливият град се бе смълчал в лятната жега и блажено дремеше, сякаш двестата полицаи от Юсел и Клермон Феран изобщо не му се бяха стоварвали на главата.

Ернестин постигна своето чак към четири часа.

— Трябва да се качиш още веднъж и да събудиш мадам — сръчка тя Луизон. — Не е нормално да се проспива целият ден.

Старият Луизон, комуто не би могло да дойде наум нещо по-добро от тази идея и чиято уста лъхаше на леш, не бе съгласен, но знаеше, че е безсмислено да спори с Ернестин, когато си е навила нещо на пръста. Той отново се покатери по стълбата, този път по-уверено отпреди, бутна прозореца и влезе вътре. Ернестин наблюдаваше отдолу.

След няколко минути главата на стареца се показа от прозореца.

— Ернестин — викна той с прегракнал глас, — мадам май е умряла.

Ернестин му викна да отключи вратата отвътре тъкмо когато се готвеше да прекрачи отново прозореца. Двамата се надвесиха над ръба на завивката и занадничаха в очите, вторачили празен поглед към възглавницата, оставена на няколко сантиметра от лицето.

Прислужницата пое командването.

— Луизон!

— Да, скъпа.

— Бягай долу в селото и доведи доктор Матию. Бързай.

След няколко минути Луизон въртеше педалите по алеята, с всичките сили, които страхът можеше да събере в краката му. Завари доктор Матию, който лекуваше хората в Горна Шалониер от над четиридесет години, заспал под кайсията в дъното на градината си. Старият лекар веднага се съгласи да тръгне. Минаваше четири и половина, когато колата му задрънча в двора на замъка, а след още петнадесет минути се надигна от леглото и се извърна към застаналите на вратата двама прислужници.

— Мадам е мъртва. Счупен й е вратът — каза с разтреперан глас. — Трябва да извикаме полиция.

Жандармът Кайу бе методичен човек. Той знаеше колко сериозна е работата на служителя на закона и колко е важно точно да се запишат фактите. С често плюнчене на молива сне показанията на Ернестин, Луизон и д-р Матию, насядали около кухненската маса.

— Няма съмнение — каза, когато докторът подписа показанията си, — че е извършено убийство. Очевидно главният заподозрян е високият рус англичанин, който се настанил тук и е изчезнал с колата на мадам. Ще докладвам случая на началниците в Еглетон.

И се спусна по хълма с велосипеда си.

Клод Льобел се обади на комисар Валантен в шест и половина от Париж.

— Alors, Valentin?[9]

— Все още нищо — отвърна Валантен. — Сложили сме заграждения по всички пътища и пътеки, водещи вън от района, още от сутринта. Трябва да се е сврял някъде в окръга, освен ако не е успял да се отдалечи много, след като е скрил колата. Триж проклетият шофьор, който го е закарал някъде извън Еглетон в петък сутринта, още не се е появил. Патрулите ми прочесват всички пътища наоколо… Задръжте за миг, постъпва нов доклад.

Последва пауза и Льобел чуваше как Валантен беседва с някого, който говореше бързо. После отново се чу гласът на комисаря.

— Дявол да го вземе, какво става тука? Имало е убийство.

— Къде? — попита Льобел със събуден интерес.

— В един замък наблизо. Току-що е пристигнал рапортът на селския полицай.

— Кой е убитият?

— Собственикът на замъка. Жена. Стойте така… Баронеса Дьо ла Шалониер.

Карон видя как Льобел пребледня.

— Валантен, слушайте. Това е той. Измъкнал ли се е вече от замъка?

В участъка на Еглетон последва нов разговор.

— Да — отвърна Валантен. — Заминал е тази сутрин с колата на баронесата. Малко рено. Градинарят открил тялото чак днес следобед. Мислел, че господарката му спи. После се качил през прозореца и я намерил.

— Разполагате ли с номера и описанието на колата? — попита Льобел.

— Да.

— В такъв случай обявете обща тревога. Повече няма нужда да пазим тайна. Започваме издирването на убиец. Аз ще обявя тревога в общонационален мащаб, но вие опитайте, ако можете, да уловите дирята близо до местопрестъплението. Опитайте се да установите посоката на бягството.

— Добре, ще бъде сторено. Сега вече може да почнем като хората.

Льобел остави слушалката.

— Боже милостиви, започвам да мисля бавно на стари години. Името на баронеса Дьо ла Шалониер бе регистрирано в Отел дьо Серф, същата вечер, когато там е бил и Чакала.

В 19,30 в една странична уличка в Тюл редови полицай откри колата. Докато се върне в участъка, стана 19,45, а докато от Тюл се обадиха на Валантен — 19,55. Овернският комисар се свърза с Льобел в 20,05.

— На около петстотин метра от гарата — каза той.

— Имате ли разписание на влаковете при себе си?

— Да, би трябвало да е тук някъде.

— Кога тръгва от Тюл сутрешният влак за Париж и кога трябва да пристигне на гара Остерлиц? Побързайте, за Бога, побързайте!

Откъм еглетонския край на линията се донесе приглушен говор.

— Само два влака на ден — каза Валантен. — Сутрешният е заминал в единадесет и петдесет и пристига в Париж в… а ето го, в осем и десет…

Льобел остави слушалката да виси и почти излязъл вече от кабинета, извика на Карон да го последва.

Експресът от осем и десет величествено навлезе точно навреме в гара Остерлиц. Едва бе спрял, когато вратите по цялата му лъскава дължина се разтвориха и пътниците се заизсипваха на перона, някои, за да бъдат посрещнати от чакащи ги близки, други, за да се насочат към многобройните арки, които водеха от главната зала към такситата. Сред последните бе висок сивокос човек с пасторска яка. Бе между първите, стигнали до такситата, и приведен пъхна трите си куфара върху задната седалка на дизелов мерцедес.

Шофьорът включи таксиметъра, отдели се от входа и се спусна по наклона към улицата. В предния двор имаше дъгообразна алея за автомобили с портал за пристигащи и друг за заминаващи от гарата коли. Таксито пое към изхода. И шофьорът, и пътникът чуха виещия звук, издигнал се над глъчката от пътниците, които се опитваха да привлекат вниманието на някое такси, преди да им е дошъл редът. Когато колата стигна улицата и зачака възможност да се включи в движението, три патрулни автомобила и две камионетки завиха през входа и спряха пред централните арки, водещи към главната зала на гарата.

— Хм, много са се забързали тая вечер, мръсниците — обади се шофьорът. — Накъде, господин свещеник?

Пасторът даде адреса на един малък хотел на Ке дез Огюстен.

Клод Льобел се върна в кабинета си в девет часа и намери бележка с молба да се свърже с комисаря Валантен в Тюл. Свързаха го след пет минути. Докато Валантен говореше, той заспиваше.

— Проверихте ли колата за пръстови отпечатъци? — попита Льобел.

— Разбира се, както и в стаята на замъка. Има стотици и всички съвпадат.

— Пратете ги тук колкото е възможно по-бързо.

— Ясно, ще бъде направено. Искате ли да ви изпратя и служителя от гарата в Тюл?

— Не, благодаря, той не може да ни каже нищо повече от онова, което вече е казал. Благодаря за усърдието, Валантен. Можете да освободите вашите момчета. Той вече е на наша територия. Ще трябва тук да се оправяме.

— Сигурен ли сте, че е датският пастор? — попита Валантен. — Би могло да е съвпадение.

— Не — отвърна Льобел, — само той е. Захвърлил е единия куфар. Вероятно ще го намерите някъде между Горна Шалониер и Тюл. Проверете по реките и деретата. Другите три парчета багаж обаче пасват точно. Само той е.

Остави слушалката.

— Сега пък пастор — промълви горчиво на Карон. — Датски пастор. Име неизвестно — човекът от службата за сигурност не може да си спомни името от паспорта. Човешкият фактор, винаги се явява човешкият фактор. Шофьор заспива край пътя, градинарят се притеснява твърде много да провери защо работодателката му се успива с шест часа, полицай не може да си спомни име от паспорт. Едно ще ви кажа, Люсиен, това е последното ми дело. Много остарях. Вече съм стар и бавен. Наредете да ми приготвят колата. Време е за вечерното пържене.

Съвещанието в министерството бе напрегнато и нервно. В продължение на четиридесет минути присъстващите изслушаха стъпка по стъпка направен отчет за събитията от горската просека до Еглетон, за отсъствието на така важния за следствието шофьор на такси, за убийството в замъка и за високия посивял датчанин, който се качил в Тюл на бързия влак за Париж.

— Казано с две думи — обади се с леден глас Сен Клер, когато Льобел свърши, — убиецът е вече в Париж, с ново име и ново лице. Вие май се провалихте за пореден път, драги ми комисарю.

— Да оставим укорите за по-късно — намеси се министърът. — Колко датчани има тази вечер в Париж?

— Вероятно неколкостотин, господин министър.

— Можем ли да ги проверим?

— Чак сутринта, когато адресните карти пристигнат от хотелите в префектурата.

— Ще наредя да се отиде във всички хотели в полунощ, в два и в четири часа — предложи префектът на полицията. — В графата „професия“ той трябва да нанесе „пастор“. В противен случай би събудил подозрението на администратора.

На хората им олекна.

— Вероятно ще си увие шалче около врата или ще свали яката, а после ще се регистрира като „господин еди-кой си“ — забеляза Льобел.

Неколцина го изгледаха кръвнишки.

— При това положение, господа, остава да се направи само едно — каза министърът. — Ще поискам нова среща с президента и ще го помоля да отмени всичките си явявания пред обществеността, докато този човек не бъде открит и неутрализиран. Междувременно всеки датчанин, регистрирал се тази вечер в Париж, да бъде лично проверен още утре заран. Мога ли да разчитам за това на вас, господин комисар? Господин префект?

Льобел и Папон кимнаха.

— В такъв случай, това е всичко, господа.

— Онова, което не ми дава мира — каза Льобел на Карон по-късно в кабинета, — е, че те упорито си мислят, че всичко се дължи на неговия късмет и на нашата глупост. Е добре, той има голям късмет, но е и дяволски умен. А ние имахме лош късмет и направихме грешки. Аз ги направих. Има обаче още нещо. На два пъти го изпуснахме за броени часове. Един път се измъкна от Гап точно навреме с пребоядисана кола. Сега напуска замъка, като на всичко отгоре убива и любовницата си часове след откриването на алфата. Това става всеки път, след като предната вечер на заседанието в министерството съм съобщил, че ни е в кърпа вързан и залавянето му може да се очаква през следващите дванадесет часа. Люсиен, драги мой, мисля да се възползувам от неограничените си правомощия и да организирам мъничко телефонно подслушване.

Облакътен на прозоречния перваз, той гледаше през бавно течащата Сена към Латинския квартал, където грееха ярки светлини и откъдето, над осветените води, се носеше смях.

На триста метра оттам друг мъж се бе облегнал върху рамката на прозореца си в лятната нощ и замислено гледаше към грамадата на Следствената полиция, вляво от осветените с прожектори кули на „Нотр Дам“. Облечен бе в черни панталони и високи обувки, копринено поло, прикриващо бяла риза и черен нагръдник. Пушеше английски цигари кинг сайз и младото му лице никак не се връзваше с буйната стоманеносива коса.

Докато двамата мъже гледаха един към друг през водите на Сена, без да знаят това, многобройните камбани на парижките черкви възвестиха настъпването на 22 август.

[1] Ваш’то кафе, госпожо. (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Обидно прозвище на немците. — Б.пр. ↑

[3] Моля ви. (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Вашите документи, моля. (фр.) — Б.пр. ↑

[5] Датчанин ли сте? (фр.) — Б.пр. ↑

[6] Извинете? (фр.) — Б.пр. ↑

[7] Вие… датчанин? (фр.) — Б.пр. ↑

[8] Датчанин… да, да. (дат.) — Б.пр. ↑

[9] Какво става, Валантен? (фр.) — Б.пр. ↑

Трета част
Анатомия на едно убийство

19.

Клод Льобел прекара лоша нощ. В един и половина едва бе заспал, когато Карон го разтърси.

— Шефе, съжалявам, но ми хрумна нещо. Тоя приятел, Чакала, има датски паспорт, нали?

Льобел се разтърси, за да се разсъни.

— Е, та?

— Ами трябва да го е взел отнякъде. Или са му направили фалшив, или го е откраднал. Но след като придвижването с този паспорт налага промяна в цвета на косата, изглежда, е откраднат.

— Звучи логично. Нататък?

— Ако изключим юлската рекогнисцировка в Париж, той е бил на постоянно местожителство в Лондон. Така че най-вероятно паспортът да е откраднат в един от тези два града. А какво би сторил един датчанин, когато му откраднат паспорта или пък го загуби? Ще отиде в консулството си.

Льобел се надигна от походното легло.

— Понякога си мисля, че ще отидете далече, драги ми Люсиен. Свържете ме със старши следователя Томас у дома му и с датския генерален консул в Париж. В този ред.

Льобел прекара още един час край телефона, но убеди и двамата да станат от леглата си и да отидат в своите служби. Сам той отново легна почти към три часа сутринта. В четири го събуди телефонно обаждане от Парижката префектура. Съобщиха, че след събирането им в полунощ и в два часа сутринта са били донесени над деветстотин и осемдесет адресни карти, попълнени от датчани, настанили се из парижките хотели. Вече ги сортирали по категории: „вероятен“, „възможен“, и „други“.

В шест бе все още буден и пиеше кафето си, когато се обадиха от техническия отдел на DST. Беше ги инструктирал веднага след полунощ. Имаше улов. Взе кола и с Карон до себе си подкара по утринните улици към тяхната служба. Изслушаха записа в комуникационната лаборатория в сутерена.

— Започваше с шумно щракване, последвано от поредица звуци, сякаш някой набираше седем цифри. След това се чуха продължителните телефонни сигнали за „свободен абонат“ и после щракването от вдигната слушалка.

— Ало?

Отговори жена:

— Ici Jacqueline.

Мъжкият глас каза:

— Ici Valmy.

Жената заговори бързо:

— Те знаят, че е датски пастор. През нощта проверяват адресните хотелски карти на всички датчани в Париж, като ги събират в полунощ, в два и в четири. Ще посетят всички до един.

Последва пауза, после мъжкият глас каза:

— Мерси. — Затвори. Жената стори същото.

Льобел гледаше бавно въртящата се ролка на магнетофона.

— Знаете ли на кой номер се е обадила? — попита.

— Да — отвърна инженерът. — Може да се установи по времетраенето на връщането на избирателната шайба до нула. Номерът е MOLITOR 59 01.

— Имате ли адреса?

Човекът му подаде едно листче. Льобел го погледна.

— Хайде, Люсиен. Да идем да навестим господин Валми.

— Ами момичето?

— Ще бъде подведена под отговорност.

Почукаха в седем часа. Учителят си вареше закуска в една купичка върху газовия котлон. Намръщен, той спря газта и прекоси дневната, за да отвори. Срещу му се изправиха четирима мъже. Без да му се казва, той разбра кои са. Двамата униформени сякаш се готвеха да се нахвърлят отгоре му, но нисичкият човечец с мек израз им даде знак да си останат по местата.

— Подслушвахме телефона ви — обясни дребният спокойно. — Вие сте Валми.

Учителят не даде израз на никакви чувства. Отстъпи и ги пусна да влязат.

— Може ли да се облека? — попита.

— Да, разбира се.

Отне му само няколко минути да си обуе панталони и облече риза под наблюдението на двамата униформени, без да се обременява със събличане на пижамата, По-младият цивилен стоеше до вратата. По-възрастният обикаляше из жилището, разглеждаше книги и ръкописи.

— Векове ще са нужни за преглеждане на всичко това, Люсиен — каза, а мъжът при вратата изсумтя.

— Не е наша работа, слава Богу.

— Готов ли сте? — обърна се дребният към учителя.

— Да.

— Свалете го в колата.

Когато четиримата излязоха, комисарят започна да прелиства ръкописите, над които очевидно учителят бе работил предната вечер. Но всичките бяха най-обикновени ученически изпитни работи, взети за преглед. Явно човекът си работеше у дома. Той трябваше да е цял ден налице за в случай, че се обади Чакала. В седем и десет телефонът иззвъня. Льобел го гледа няколко секунди. После ръката му се протегна и вдигна слушалката.

— Ало?

Гласът отсреща бе равен, безизразен:

— Ici Chacal.

Льобел мислеше с бясна скорост.

— Ici Valmy — каза.

Последва мълчание. Не знаеше какво още да каже.

— Нещо ново? — попита гласът отсреща.

— Нищо. Загубили са следата в Корез.

По челото му бе избила пот. Много бе важно човекът да остане там, където бе, още няколко часа. Чу се тракване и слушалката онемя. Льобел я остави и се спусна надолу към паркираната до бордюра кола.

— Обратно в службата — викна на шофьора.

В телефонната кабина във фоайето на малък хотел край брега на Сена Чакала гледаше озадачен през стъклото. Нищо? Би следвало да има нещо. Тоя комисар Льобел не бе глупав. Би трябвало да са открили шофьора от Еглетон и чрез него да са стигнали до Горна Шалониер. Би трябвало съответно да са открили трупа в замъка и липсата на реното. Би трябвало да са открили и самото рено в Тюл и да са разпитали персонала на гарата. Би трябвало…

Излезе от кабината и прекоси фоайето.

— Сметката, ако обичате — каза на администратора. — Ще сляза след пет минути.

В седем и половина, докато Льобел влизаше в кабинета си, от Лондон позвъни старши следователят Томас.

— Съжалявам, че се забавих толкова много — каза. — Необходимо ни бе доста време да събудим датските консулски чиновници и да ги накараме да отидат в службата си. Вие бяхте съвършено прав. Един датски пастор е съобщил за загубата на паспорта си на 14 юли. Подозирал, че е откраднат от хотелската му стая в Уест Енд, но не можел да го докаже. Жалба до полицията не е подал, за голямо облекчение на собственика на хотела. Името на пастора е Пер Йенсен от Копенхаген. Описание: висок метър и осемдесет, очи сини, коса сива.

— Той е. Благодаря, господин старши следовател. — Льобел остави слушалката. — Свържете ме с префектурата — обърна се към Карон.

В осем и половина четирите полицейски камионетки пристигнаха пред хотел „Де Гранз Огюстен“. Полицаите преобърнаха стаята наопаки и тя доби вид, сякаш през нея е минал ураган.

— Съжалявам, господин комисар — каза собственикът на хотела на детектива със смачкан вид, който ръководеше операцията, — пастор Йенсен напусна хотела преди час.

Чакала взе едно случайно такси обратно за гара Остерлиц, където предната вечер бе пристигнал, ръководен от съображението, че издирването му би следвало да се насочи другаде. Предаде куфара с оръжието, шинела и дрехите на измисления Андре Мартен в багажния гардероб, като задържа само куфара с облеклото и документите на американския студент Марти Шулбърг. Запази и чантата с принадлежностите за гримиране.

С двете парчета багаж в ръце, все още с черния костюм, но с поло, което прикриваше пасторската яка, той се настани в един мизерен хотел зад ъгъла на гарата. Администраторът го остави сам да си попълни адресната карта, но го домързя да свери с данните от паспорта, както изискваше правилникът. В резултат на това картата не съдържаше дори името Пер Йенсен.

Качил се в стаята, Чакала се залови с лицето и косата си. С помощта на разтворител отстрани сивата боя и русият цвят се появи отново. След това косата придоби кестенявия оттенък на Марти Шулбърг. Сините контактни лещи си останаха, но очилата в златни рамки бяха заменени с американските, с дебели бизнесменски рамки.

Черните високи обувки, чорапите, ризата, нагръдникът и свещеническият костюм бяха натъпкани в куфара заедно с паспорта на пастор Йенсен от Копенхаген. Вместо тях си сложи маратонките, чорапите, джинсите, тениската и якето на американския колежанин от Сиракюз, щата Ню Йорк.

В късната утрин той бе готов за излизане, пъхнал паспорта на американеца в единия джоб на гърдите и пачка франкове в другия. Куфарът с последните останки от пастор Йенсен влезе в гардероба, а ключът от него бе пуснат в канала на бидето. Използва пожарогасителната стълба, за да се измъкне, и повече никой не чу и дума за него в този хотел. Няколко минути по-късно предаде и ръчната чанта в багажния гардероб на гара Остерлиц, пъхна квитанцията при другата в задния джоб и пое по пътя си. Взе такси за левия бряг, слезе на ъгъла на булевард Сен Мишел и улица Юшет и изчезна във водовъртежа от студенти и младежи, изпълнили гъмжащия като зайчарник Латински квартал на Париж.

Седнал пред евтиния си обяд в една опушена кръчма, Чакала започна да обмисля къде да прекара нощта. Не се съмняваше, че Льобел вече е разкрил пастора Пер Йенсен, а на Марти Шулбърг не даваше повече от двадесет и четири часа.

Дяволите да го вземат тоя Льобел, мислеше си гневно Чакала, но на сервитьорката се усмихна широко:

— Благодаря, сладурче.

В десет часа Льобел отново се свърза с Томас в Лондон. Молбата му накара старши следователя да изстене тихичко, но той все пак отговори достатъчно любезно, че ще направи всичко по силите си. Когато разговорът прекъсна, Томас извика старшия инспектор, участвал в разследването предишната седмица.

— Сядай сега — каза му. — Французите отново се обадиха. Изглежда, пак са го изпуснали. Сега той е в центъра на Париж и те подозират, че вероятно разполага с нова фалшива самоличност. Веднага започваме да звъним на всички лондонски консулства с молба да ни предоставят списък на чужденците, посетили страната след първи юли и заявили, че паспортът им е загубен или откраднат. Без негри и азиатци. Само бели. При всеки отделен случай ме интересува ръстът. Подозрителни са всички над метър и седемдесет. Залавяй се за работа.

Редовната среща в министерството в Париж бе изтеглена за два часа следобед.

Льобел представи доклада си със своя обичаен миролюбив и монотонен глас, но приемът бе леден.

— Дяволите да го вземат тоя тип — възкликна министърът по средата, — късметът му е сатанински!

— Не, господин министър, не става дума за късмет. През цялото време той е бил информиран за всяка наша стъпка. Именно поради тази причина е напуснал с такава бързина Гап, пак поради нея е убил жената в Ла Шалониер и се е измъкнал миг преди да хлопне резето. Всяка вечер докладвах пред това събрание за хода на работата си. На три пъти само броени часове ни деляха от задържането му. Тази сутрин неуспешното ми представяне по телефона, след арестуването на Валми, го накара да напусне мястото, където се бе установил, и да приеме нова самоличност. Но при първите два случая той е бил предупреждаван рано сутрин след моите брифинги.

Около масата настана ледено мълчание.

— Май си спомням, господин комисар, че това ваше предположение е вече правено — каза студено министърът. — Надявам се, че сте в състояние да го подкрепите с факти.

Вместо отговор Льобел постави върху масата портативен магнетофон и натисна стартовия бутон. Записаният телефонен разговор прозвуча с металическа острота в тишината на конферентната зала. Когато свърши, цялата стая се бе вторачила в апарата върху масата. Полковник Сен Клер бе станал пепелявосив и с леко треперещи ръце тъпчеше книжата си в папката.

— Чий беше този глас? — попита министърът най-накрая.

Льобел остане безмълвен. Сен Клер се надигна леко и погледите в залата се насочиха към него.

— Съжалявам, но съм принуден да ви съобщя… господин министър… че това бе гласът на… една моя приятелка. Понастоящем тя живее при мене… Извинете ме.

Полковникът напусна залата, за да се върне в двореца и да напише оставката си. Останалите в помещението се взираха мълчаливо в ръцете си.

— Много добре, господин комисар — гласът на министъра бе съвсем тих, — можете да продължите.

Льобел продължи изложението си с молбата до Томас в Лондон да изясни всички случаи на изчезнали в Лондон паспорти през последните петдесет дни.

— Надявам се — продължи той — до довечера да получа кратък списък или вероятно не повече от едно-две имена с описания, сходни с това на Чакала. Щом науча тия имена, ще поискам от държавите, от които са туристите, загубили паспортите си в Лондон, да изпратят снимки на тези хора. Сега можем да сме сигурни, че в момента Чакала прилича повече на титуляра на новата си самоличност, отколкото на Калтръп, Дуган или Йенсен. При малко късмет се надявам да получа тези снимки до утре на обяд.

— От моя страна — каза министърът — мога да ви съобщя резултата от разговора си с президента Дьо Гол. Той категорично отказа да промени и една точка от програмата си занапред, с цел да се предпази от убиеца. Честно казано, това трябваше да се очаква. Успях все пак да се сдобия с една отстъпка. Може вече да се снеме възбраната върху гласността. Поне в това отношение. Чакала сега е обикновен убиец. Удушил е баронеса Дьо ла Шалониер в собствения й дом, където проникнал с взлом, за да открадне бижутата й. Смята се, че е избягал и се укрива в Париж. Ясно ли е, господа?

Това именно ще бъде съобщено за следобедните вестници или поне за последните издания. В момента, господин комисар, когато сте напълно сигурен за новата самоличност или новите самоличности, зад които той би могъл сега да се прикрива, вие сте упълномощен да съобщите името или имената на печата. Това ще даде възможност на сутрешните вестници да осъвременят съобщенията си с нещо ново.

След като снимката на тоя злочест чуждестранен турист, загубил паспорта си в Лондон, пристигне утре сутринта, можете да я предадете на вечерните вестници, радиото и телевизията за още едно попълване на материалите около издирването на убиеца.

Вън от това, щом разполагаме с някакво име, всички полицаи и всички хора от отделенията за сигурност в Париж ще тръгнат по улиците за проверка на документите на всяка мярнала се жива душа.

Префектът на полицията, шефът на CRS и директорът на Следствената полиция си записваха като бесни. Министърът приключи:

— Контраразузнаването да провери с помощта на Централния архив всеки известен им симпатизант на ОАС. Ясно ли е?

Началниците на Контраразузнаването и Архива енергично кимнаха.

— Следствената полиция да снеме всички детективи от каквато и да е задача и да ги присъедини към издирването на убиеца.

Макс Ферне от Следствената кимна.

— Що се отнася до самия дворец, очевидно ще ми е необходим подробен списък на всички придвижвания, които президентът възнамерява да предприеме оттук нататък, дори ако самият той не бъде уведомен за извънредните мерки, предприемани в негов интерес. Това е един от случаите, в които трябва да приемем риска да си навлечем гнева му. За негово добро. И мога, разбира се, да разчитам, че Службата за сигурност на президента ще затегне обръча около него както никога досега. Комисар Дюкре?

Жан Дюкре, началник на личната охрана на Дьо Гол, кимна с глава.

— Криминалната бригада… — министърът впери поглед в комисар Бувие — е вписала във ведомостите си доста лица от престъпния свят. Искам всеки от тях да бъде вдигнат на крак за търсене на тоя човек, като им се предоставят име и описание. Ясно?

Морис Бувие кимна кисело. Вътре в себе си бе обезпокоен. Виждал бе не едно издирване през живота си, но това сега бе нещо гигантско. В момента, в който Льобел представеше име и паспортен номер, да не говорим за описание, почти сто хиляди души от силите за сигурност до престъпния свят щяха да започнат прочесване на улици, хотели, барове и ресторанти за един-единствен човек.

— Има ли друг източник на информация, който да съм пропуснал? — попита министърът.

Полковник Ролан хвърли бърз поглед към генерал Гибо и след това към комисар Бувие. Покашля се.

— Винаги можем да се обърнем към Съюза на корсиканците.

Бувие щеше да го изяде с поглед. Повечето от останалите изглеждаха смутени. Съюзът на корсиканците, корсиканско братство — наследник на Братята от Ажасио[1], дете на вендетата, бе и все още си е най-големият организиран престъпен синдикат във Франция. Те вече управляваха Марсилия и по-голямата част от южното крайбрежие. Някои специалисти смятаха организацията за по-стара и по-опасна от Мафията. Тъй като за разлика от нея не бяха емигрирали в Америка в началото на столетието, Братята бяха останали настрана от публичността, превърнала оттогава насетне Мафията в банална дума.

Голизмът вече на два пъти бе използвал услугите на Съюза, като и двата пъти се бе оказвало полезно, но свързано с неприятни последици. Всеки път Съюзът настояваше за отплата, обикновено под формата на охлабване на полицейския надзор над престъпните му дела. Той помогна на Съюзниците да завладеят южната част на Франция през август 1944 година и оттогава досега владееше Марсилия и Тулон. Помогна още един път: в борбата срещу алжирските заселници и ОАС след април 1961 и в замяна протегна пипала далеч на север чак до Париж.

Като полицай, Морис Бувие ненавиждаше корсиканците дълбоко, но знаеше, че Оперативното управление на Ролан често ги използува.

— Смятате ли, че могат да помогнат? — попита министърът.

— Ако този Чакал е толкова хитър, колкото казват — отвърна Ролан, — и ако някой изобщо е в състояние да го открие, мисля, че това е Съюзът.

— Колко ги има в Париж? — попита колебливо министърът.

— Около осемдесет хиляди. Някои са в полицията, в митницата, специалните части, Тайната служба и, разбира се, в престъпния свят. И са организирани.

— Действайте по собствена преценка — каза министърът.

Нямаше повече предложения.

— Добре, това е всичко в такъв случай. Комисар Льобел, онова, което искаме сега от вас, е едно име, едно описание, една снимка. След това давам на тоя Чакал шест часа свобода.

— Всъщност остават ни три дни — обади се Льобел, който бе гледал през прозореца.

Слушателите му се слисаха.

— Откъде знаете? — попита Макс Ферне.

Льобел примигна бързо няколко пъти.

— Трябва да помоля за извинение. Твърде глупаво бе от моя страна да не се сетя по-рано. Вече от една седмица съм убеден, че Чакала си има план и че денят за покушението над президента е определен. Когато напусна Гап, защо не се превърна веднага в пастор Йенсен? Защо не отиде до Валанс и начаса не взе експреса за Париж? Защо пристигна във Франция, а след това прекара цяла седмица в убиване на времето?

— Е, защо? — попита някой.

— Защото си е определил деня — отвърна Льобел. — Знае кога ще удари. Комисар Дюкре, има ли президентът някакви ангажименти извън двореца днес, утре или в събота?

Дюкре поклати глава.

— А какво ще кажете за неделя, 25 август?

Около масата се чу въздишка, сякаш полъх на вятър премина през житна нива.

— Ами разбира се — едва чуто каза министърът. — Денят на освобождаването. И най-глупавото в цялата работа е, че повечето от нас бяхме с него тук на този ден. Освобождаването на Париж през 1944 година.

— Именно — каза Льобел. — Той пада малко нещо психолог, нашият Чакал. Знае, че в годината има един ден, който генерал Дьо Гол в никакъв случай не би прекарал на друго място освен тук. Това е, така да се каже, неговият велик ден. Този ден чака наемникът.

— В такъв случай — каза министърът оживено — той ни е в ръцете. След като източникът му на информация вече не съществува, в Париж няма да намери кътче, където да се скрие. Никоя парижка общност няма да го приеме и подкрепи, дори несъзнателно. В ръцете ни е. Комисар Льобел, дайте ни името на тоя човек.

Клод Льобел се надигна и тръгна към вратата. Останалите наставаха и се готвеха да отидат на обяд.

— Още нещо — извика министърът след Льобел, — как ви хрумна да подслушвате домашния телефон на полковник Сен Клер?

Льобел се извърна от вратата и сви рамене.

— Не ми е хрумвало — отвърна. — Просто снощи наредих да се подслушват всички ваши телефони. Приятен ден, господа.

В пет часа следобед, седнал на чаша бира на терасата на едно кафене почти до площад Одеон с лице, предпазено от слънцето със слънчеви очила, прилични на носените от всички наоколо, Чакала се сети. Идеята му дойде, докато наблюдаваше как двама души минават по улицата. Плати бирата, стана и си тръгна. На стотина метра по-нататък намери каквото му трябваше — дамски козметичен салон. Влезе вътре и си купи някои неща.

В шест часа вечерните вестници смениха заглавните си шапки. Късните издания носеха по една крещяща лента в горния край на първа страница: Assassin de la Belle Baronne se refugie a Paris[2]. Отдолу имаше портрет на баронеса Дьо ла Шалониер, увеличен от обща снимка, направена на светско тържество в Париж преди пет години. Открита бе в архивите на една фотоагенция и всички вестници я публикуваха. В шест и половина, пъхнал под мишница един брой от „Франс соар“, полковник Ролан влезе в малко кафене на улица Вашингтон. Чернобрадият барман го погледна съучастнически и кимна към друг мъж в задната част на помещението.

Той се приближи и заговори Ролан:

— Полковник Ролан?

Шефът на Оперативното управление кимна.

— Моля, последвайте ме.

Поведе го през една врата в дъното на кафенето и по стълбите към малка дневна на първия етаж — вероятно жилище на самия собственик. Почука и отвътре се чу:

— Entrez[3].

Когато вратата се затвори зад гърба му, Ролан пое протегнатата ръка на надигналия се от креслото мъж.

— Полковник Ролан? Enchante[4]. Аз съм Capu[5] на Съюза на корсиканците. Научих, че търсите някакъв човек…

Беше осем часът, когато старши следователят Томас се обади от Лондон. Говореше уморено. Денят не бе лек. Някои консулства се бяха отзовали с желание, други се оказаха много трудни.

Съобщи, че като не се смятат жени, негри, азиатци и дребосъци, през изтеклите петдесет дни в Лондон са загубили паспортите си осем чуждестранни туристи. Изброи ги всичките, грижливо и стегнато — имена, номера на документите и описание.

— Сега да махнем тези, които са вън от подозрение — предложи. — Трима са загубили паспортите си по време, за което знаем, че Чакала, или Дуган, не е бил в Лондон. Проверихме самолетните резервации и покупки на билети чак до първи юли. На осемнадесети юли, изглежда, е взел вечерната машина за Копенхаген. Според британските авиолинии е купил билет на гишето им в Брюксел, платил е в брой и се върнал в Англия вечерта на шести август.

— Да, това съвпада — потвърди Льобел. — Ние установихме, че част от това пътуване извън Лондон е преминало в Париж. От двадесет и втори до тридесет и първи юли.

— Е — каза Томас с пукащ от телефонната линия глас, — значи три от паспортите са изчезнали, когато не е бил тук. Можем да ги отпишем, нали?

— Правилно.

— От останалите петима единият е прекалено висок. Шест фута и шест инча, това е над два метра по вашему. Освен това е италианец, което означава, че в паспорта му ръстът е даден в метри и сантиметри. Ще рече, един френски митничар веднага би забелязал разликата, освен ако Чакала не ходи на кокили.

— Съгласен съм, човекът трябва да е някакъв гигант. Отпишете го. Какви са другите четирима? — попита Льобел.

— Единият е прекалено дебел. Двеста четиридесет и два фунта или доста над сто килограма. Чакала би трябвало така да се е подплатил, че да не може да ходи.

— Отпишете и тоя — каза Льобел. — Друг?

— Вторият е твърде стар. На ръст отговаря, обаче е над седемдесетте. Чакала надали би могъл да изглежда на толкова, освен ако с лицето му не се заеме истински специалист по театрален грим.

— Отписваме го и него. Последните двама?

— Единият е норвежец, другият американец — каза Томас. — И двамата пасват. Високи, широкоплещести, на възраст между двадесет и петдесет. Две неща говорят против вероятността норвежецът да е вашият човек. На първо място, той е рус. Не ми се вярва, след като е бил разобличен като Дуган, Чакала да се върне към естествения цвят на косата си. Твърде много би наподобявал Дуган. Второто нещо: норвежецът е заявил пред своя консул, че паспортът с положителност се е измъкнал от джоба му, когато паднал облечен в Серпантината[6], докато се возел на лодка. Кълнял се, че паспортът бил на мястото си, когато паднал, а когато излязъл след петнадесет минути, вече го нямало. От друга страна, американецът подписал клетвена декларация в полицията в Лондон, според която чантата с паспорта му била открадната, докато гледал на другата страна в главната зала на летището. Какво ще кажете?

— Изпратете — отвърна Льобел всички подробности за американеца Марти Шулбърг. Снимката му ще взема от паспортната служба във Вашингтон. И още един път ви благодаря за всички положени усилия.

В десет часа същата вечер в министерството се проведе още едно съвещание. Оказа се най-краткото до момента. Вече от един час всяко звено от държавния апарат за сигурност разполагаше с копие от данните на Марти Шулбърг, търсен за убийство. Очакваше се снимката да пристигне преди зори, навреме за първите издания на вечерните вестници, излизащи към десет сутринта.

Министърът се изправи.

— Господа, когато се срещнахме за първи път, се съгласихме с комисар Бувие, че идентифицирането на наемния убиец, известен с прозвището Чакала, е по принцип чисто детективска задача. С оглед отминалите събития не бих се противопоставил на подобна диагноза. През тези отминали десет дни имахме щастието да се радваме на услугите на комисар Льобел. Въпреки трите промени на самоличността на наемника — от Калтръп на Дуган, от Дуган на Йенсен и от Йенсен на Шулбърг — и въпреки постоянното изтичане на информация от това помещение, той съумя както да идентифицира, така и да локализира местонахождението на този човек. Дължим му нашата благодарност.

Министърът сведе глава към Льобел, който изглеждаше притеснен.

— Отсега нататък, обаче задачата трябва да се прехвърли върху всички нас. Разполагаме с име, описание, номер на паспорта, националност. След няколко часа ще имаме и снимка. Убеден съм, че при наличието на силите на ваше разположение броени часове след това ще сме заловили нашия човек. Всеки полицай в Париж, всеки служител от специалните части, всеки детектив е получил вече своите инструкции. Преди да настъпи утринта или най-късно утре до обяд за този човек няма да остане нито едно кътче, където да се скрие.

А сега нека да поздравя още един път комисар Льобел, като същевременно свалям от плещите ви тегобата и напрежението, свързани с това разследване. През предстоящите часове няма да имаме нужда от вашата неоценима помощ. Вие си свършихте работата, при това добре. Благодаря ви.

Министърът зачака мълчаливо. Льобел примигна бързо няколко пъти и се надигна от мястото си. Сведе глава към събраните властимеющи мъже, които разполагаха с хиляди подчинени и милиони франкове. В отговор те му се усмихнаха. Льобел се обърна и излезе от стаята.

За първи път от десет дни насам комисар Льобел се прибра да си легне у дома. Докато превърташе ключа в ключалката и изслушваше първия укорителен крясък на жена си, часовникът удари полунощ и настъпи двадесет и трети август.

[1] Ажасио — административен център на Корсика. — Б.пр. ↑

[2] Убиецът на красивата баронеса се укрива в Париж. (фр.) — Б.пр. ↑

[3] Влезте. (фр.) — Б.пр. ↑

[4] Много ми е приятно. (фр.) — Б.пр. ↑

[5] Буквално, глава (корсикански диалект), в случая — шеф. — Б.пр. ↑

[6] Езеро в Лондонския Хайд Парк. — Б.пр. ↑

20.

Чакала влезе в бара един час преди полунощ. Беше тъмно и няколко секунди той едва можеше да различи очертанията на помещението. Покрай лявата стена имаше дълъг бар с осветени огледала и бутилки отзад. Докато вратата се затваряше, барманът го наблюдаваше с нескрито любопитство.

Помещението бе продълговато и тясно по протежение на бара, с малки масички край дясната стена. Отсреща то се разширяваше и там бяха сложени по-големи маси, за по четири до шест човека. Покрай самия бар имаше редица високи столчета. Повечето от тях, както и повечето масички, бяха заети от редовната клиентела на заведението.

Разговорите около най-близките до вратата маси секнаха, докато насядалите го разглеждаха, и тишината се разпростря над помещението, понеже и останалите, уловили погледите на своите компаньони, се извърнаха да видят високата атлетична фигура до входа. Разменен бе шепот, чуха се едно-две хихикания. Чакала видя свободното столче и тръгна към него. Настани се и долови зад гърба си бърз шепот:

— Oh, regarde-moi са[1]! Тия мускули, скъпи, ще се побъркам.

Барманът се плъзна край бара и застана срещу него да го разгледа по-добре. Карминените устни се разтегнаха в кокетна усмивка.

— Bonsoir… Monsieur.[2]

Отзад се чу хор от смехове — повечето язвителни.

— Donnez-moi un Scotch.[3]

Доволен, барманът се отдалечи с валсова стъпка. Мъж, мъж, мъж. Хубавичка кавга щеше да има тая вечер. Вече виждаше как в другия край на коридора „petites folles“[4] точеха зъби. Повечето очакваха постоянните си „тъпкачи“, но някои нямаха насрочени срещи и бяха дошли на късмет. Това ново момче, мислеше си барманът, щеше да направи истинска сензация.

Клиентът до Чакала се обърна към него и го загледа с нескривано любопитство. Косата бе руса с метален блясък, старателно сресана към челото в множество островърхи кичурчета, като на млад грък от древен фриз. Но тук приликата свършваше. Очите бяха гримирани, устните в нежен коралов цвят, бузите напудрени. Гримът обаче не бе и състояние да прикрие уморените черти на застаряващ дегенерат, нито пък пустия жаден поглед.

— Tu m’invites?[5] — Гласът наподобяваше момичешко фъфлене.

Чакала бавно поклати глава. Швестерът сви рамене и се обърна към „приятелката“ си. Продължиха шепнешком разговора, придружен от възклицания на престорен страх. Чакала бе свалил якето си и докато посягаше към чашата, подадена от бармана, мускулите по рамото и гърба му раздвижиха тениската.

Барманът бе доволен. „Дясна резба“? Не, изключено, нямаше да е тук. Нито пък тъпкач, излязъл на лов за маце, иначе защо щеше да отреже бедничката Корин, когато го помоли да я почерпи. Тоя трябва да е… О, какво чудо! Красив млад тъпкач, който търси сериозна дама да го прибере у тях. Хубав цирк предстоеше тази вечер.

Тъпкачите започнаха да пристигат към полунощ, настаняваха се в дъното, разглеждаха присъстващите, от време на време даваха знак на бармана и си шушукаха с него. Той се връщаше на мястото си и викаше някое от „момичетата“.

— Господин Пиер иска да ти каже нещо, мила. Постарай се да се представиш възможно най-добре и, за Бога, недей да плачеш като миналия път.

Чакала направи избора си малко след дванадесет. Двама мъже в дъното го наблюдаваха вече от няколко минути. Бяха на отделни маси и от време на време си хвърляха отровни погледи. И двамата бяха към края на средната възраст — единият дебел с малки очички под тлъсти клепачи и преливащи над яката тлъстини по врата. Имаше противен свински вид. Другият бе слаб и елегантен, с врат на лешояд и оплешивяващо теме, връз което грижливо бяха подредени оскъдни кичурчета коса. Носеше отлично скроен костюм с тесни панталони и сако, под чиито ръкави се подаваше крайчецът на дантела по маншетите. Имаше и надиплена копринена кърпа, артистично вързана около врата. От хората на изкуството, модата или фризьорството е, помисли си Чакала.

Дебелият повика бармана и му прошепна нещо в ухото. Една едра банкнота потъна в тесните му панталони. Той прекоси обратно помещението.

— Господинът би искал да знае дали ще пожелаете да му правите компания на чаша шампанско? — прошепна барманът и го погледна игриво.

Чакала остави уискито си.

— Кажете на господина, — отвърна ясно, за да го чуят „госпожиците“ в бара, — че не ме привлича.

Последваха ужасени възклицания, а неколцина тънки филмови красавци се смъкнаха от столчетата си край бара и приближиха да не би да пропуснат някоя дума. Очите на бармана се разшириха от недоумение.

— Той ти предлага шампанско, скъпи. Познаваме го, фрашкан е с мангизи. Излезе ти късметът.

Вместо отговор Чакала слезе от столчето, взе си чашата с уискито и бавно се насочи към другата възрастна „дама“.

— Ще разрешите ли да седна тук? — попита. — Досаждат ми.

Артистът почти припадна от удоволствие. След няколко минути дебелият, все още свъсен от нанесената му обида, напусна бара, докато неговият съперник, отпуснал непринудено старата си костелива ръка върху тази на младия американец седнал на масата му, обясняваше на новия си приятел какви абсолютно, ама абсолютно шокиращи обноски имат някои хора.

Чакала и неговият придружител излязоха от бара след един. Няколко минути преди това педалът, представил се като Жюл Бернар, го бе попитал къде се е настанил. С престорен срам той призна, че няма къде да спи и е само един студент, останал без средства и разчитащ единствено на късмета си. Що се отнася до Бернар, той просто не можа да повярва на добрата си орисия. Така се били стекли обстоятелствата, каза той на младия си приятел, че имал апартамент, много добре обзаведен и тих, тих. Живеел сам, никой никога не го безпокоял и никога не допускал да има нещо общо със съседите в блока, тъй като те били ужасно, ужасно груби в миналото. Би бил много щастлив, ако младият Мартин отседне при него, докато е в Париж. Последва ново шоу, този път на дълбока благодарност, с което Чакала прие. Преди да излязат от заведението, той се вмъкна в тоалетната (имаше само една) и след няколко минути се появи с дебело гримирани очи, напудрени бузи и начервени устни. Бернар изглеждаше много притеснен от това, но го прикри, докато бяха вътре. Отвън на тротоара обаче му каза с укор:

— Не те харесвам в тоя вид. Приличаш на ония гадни пачаври вътре. Ти си много хубаво момче. Всички тия боклуци не ти трябват.

— Съжалявам, Жюл, мислех, че така е по-добре за теб. Ще измия всичко, когато се приберем.

Донякъде успокоен, Бернар го поведе към колата си. Прие да откара новия си приятел до гара Остерлиц да си вземе багажа, преди да се приберат у дома. При първата пресечка на пътя излезе полицай и им махна да спрат. Когато наведе глава към прозореца на шофьора, Чакала включи осветлението в купето. Полицаят гледа известно време, след което се отдръпна с израз на погнуса върху лицето.

— Продължавайте — заповяда той, без да се разправя повече. И докато колата се отдалечаваше, измърмори: — Sales pedes![6]

Спряха ги още един път, точно пред гарата, и полицаят поиска документи. Чакала нададе прелъстителен кикот:

— Само това ли искаш? — попита дяволито.

— Чупка — каза полицаят и се отдалечи.

— Не ги дразни така — тихо каза Бернар. — Ще ни навлечеш някой арест.

Чакала си получи двата куфара от багажния гардероб само срещу един гнуслив поглед от дежурния чиновник, след което ги пъхна в багажника на Бернар.

Имаше още едно спиране по пътя към жилището. Този път бяха двама от специалните части — сержант и редник. Махнаха им да спрат само на неколкостотин метра от апартамента на Бернар. Редникът обиколи колата до прозореца на пътническото място и погледна Чакала в лицето. След това рязко се отдръпна.

— О, Господи! Къде сте тръгнали вие двамата? — изръмжа.

Чакала нацупи устни:

— А ти къде мислиш, пиленце?

Лицето на мъжа от CRS се сгърчи от отвращение.

— Гадни педали, повръща ми се от вас. Махайте се.

— Трябваше да им поискаш личните карти — обърна се сержантът към редника, когато стоповете на Бернаровата кола се изгубиха по улицата.

— Стига, старши — възрази редникът. — Търсим юнака, дето го е заврял на баронесата, а после я е очистил, а не двойка разбеснели се швестери.

Към два часа Бернар и Чакала бяха стигнали в жилището. Чакала настоя да прекара нощта върху кушетката в кабинета, а Бернар преглътна протеста си, макар тайно да надничаше през вратата на спалнята, докато младият американец се събличаше. Явно прелъстяването на нюйоркския студент с железните мускули щеше да се окаже тънка, но възбуждаща игра.

През нощта Чакала инспектира хладилника в добре обзаведената и подредена с женски вкус кухня, за да установи, че в него има достатъчно храна, за да може един човек да преживее три дни, но не и двама. Сутринта Бернар понечи да отиде за прясно мляко, но Чакала го задържа под предлог, че предпочитал кафето си с мляко от консерва. Така че прекараха сутринта в приказки, без да излизат. Чакала настоя да види по телевизията обедния осведомителен бюлетин.

Първата новина се отнасяше до издирването на лицето, убило преди четиридесет и осем часа мадам баронесата на Шалониер. Жюл Бернар изхленчи от страх:

— Ооох, не мога да понасям насилие.

В следващия миг екранът се изпълни от едно лице: симпатично младо лице с тъмнокестенява коса и очила в дебели рамки — лицето на убиеца, както съобщи говорителят, американския студент на име Марти Шулбърг. „Молим всеки, който е видял този човек или знае нещо за него…“

Бернар, който седеше на канапето, се извърна и погледна нагоре. Последната му мисъл бе, че говорителят е сбъркал — каза, че очите на Шулбърг са сини, докато очите, гледащи го иззад сграбчилите гърлото му железни пръсти, бяха сиви…

След няколко минути вратата на гардероба в антрето се затвори зад облещените и разкривени черти, разбъркана коса и провесен език на Жюл Бернар. Чакала взе едно списание от стойката в кабинета и се приготви да чака два дни…

През тези два дни Париж бе претърсван както никога дотогава. Надникнато бе във всеки хотел — от най-изисканите и скъпи до последния курварник, регистрите бяха проверени. Посетен бе всеки пансион, всички стаи, давани под наем, всички нощни приюти и общежития. Мъже в цивилни дрехи наводниха барове, ресторанти, нощни клубове, кабарета и кафенета и показваха снимката на издирвания човек на келнери, бармани и биячи, дето изхвърлят неприятни посетители от заведенията. Къщите и жилищата на всички известни симпатизанти на ОАС бяха обърнати наопаки. Над седемдесет млади мъже, напомнящи убиеца в незначителна степен, бяха задържани за разпит, за да бъдат след това освободени с формално извинение, и то само защото всичките бяха чужденци, а с чужденците човек трябва да се отнася по-любезно, отколкото с туземците.

Стотици хиляди хора, таксита и автобуси бяха спирани по улицата за проверка на документите. По всички главни входни пунктове на Париж се появиха заграждения, а любителите на нощни разходки биваха задържани по няколко пъти в разстояние на един-два километра.

Корсиканците шареха из престъпния свят, тихомълком посещаваха свърталищата на сутеньори, проститутки, педерасти, джебчии, улични побойници и всякакви мошеници с предупреждението, че всеки, укрил информация, ще си навлече гнева на Съюза с всичките възможни последици.

Сто хиляди държавни служители от най-различен ранг — от старши детективи до войници и жандарми — бяха вдигнати на крак. Предполагаемите петдесет хиляди от престъпния свят и принадлежащите му отрасли държаха под око физиономиите наоколо. Ония, които си изкарваха хляба от туристите било през деня, било нощем, бяха инструктирани да си отварят очите. Студентски кафенета, барове и дискусионни клубове, обществени сдружения и съюзи бяха напълнени с младеещи детективи. Агенциите, специализирани в настаняване на чуждестранни студенти във френски семейства на разменни начала, бяха посетени и предупредени.

Вечерта на 24 август комисар Клод Льобел, който бе прекарал съботния следобед в размотаване из градината по жилетка и кърпени панталони, бе уведомен по телефона да се яви в личния кабинет на министъра. В шест часа пристигна кола да го вземе.

Той се изненада, когато зърна министъра. Енергичният началник на целия апарат за вътрешна сигурност на Франция изглеждаше уморен и напрегнат… За последните четиридесет и осем часа сякаш бе остарял, а под очите му личаха сенки на безсъние. Посочи на Льобел едно кресло срещу бюрото, а сам се настани върху въртящ се стол, понеже обичаше да се обръща ту към прозореца с изглед към площад Бово, ту назад към бюрото.

— Не можем да го открием — съобщи кротко. — Стопи се, просто изчезна от лицето на земята. Хората от ОАС знаят къде е точно толкова, колкото и ние. В това сме напълно сигурни. В престъпния свят не са открили ни вест, ни кост. Съюзът на корсиканците смята, че той не може да е в града.

Министърът млъкна с въздишка, съзерцавайки дребничкия детектив, който премигна няколко пъти, но не каза дума.

— Струва ми се, че нито за миг не сме имали вярна представа за това що за човек преследвахте през тия две седмици. Какво ще кажете?

— Той е някъде тук — отвърна Льобел. — Какви са разпоредбите за утре?

Министърът имаше вид, като че изпитва физическа болка.

— Президентът не ще да промени нищо, нито пък дава да се внесат промени в подготвените разписания. Тази сутрин говорих с него. Така че за утре си остава, както бе обявено в печата. Ще презапали Вечния огън под Триумфалната арка в десет часа. Тържествена литургия в „Нотр Дам“ в единадесет. Съзерцания насаме в светилището на мъчениците на Съпротивата в Монвалериен в дванадесет и половина, после обратно в двореца за обяд и почивка. Една церемония следобеда — връчване Медала на Освобождението на група от десетина ветерани от Съпротивата, чиито заслуги към нея се признават с известно закъснение. Това ще стане в четири часа на площада пред гара Монпарнас. Сам избра мястото. Както ви е известно, вече са започнали да полагат основите на новата гара, която ще се издига на петстотин метра по-горе от сегашната. Там, където е сега сградата на гарата, ще построят блок за канцеларии и магазини. Ако строителството върви по план, това може да се окаже последният Ден на освобождението, в който старата фасада си остава на мястото.

— Как ще се осъществява контрол върху тълпата? — попита Льобел.

— Работим по тоя въпрос. При всички церемонии хората ще бъдат държани по-назад от всякога досега. Няколко часа предварително около мястото на събитието се монтират стоманени прегради, след което ограденото пространство се претърсва из основи, включително и канализацията. Преглежда се всяка къща, всеки апартамент. По време на всяка церемония и преди нея въоръжени наблюдатели ще следят от близките покриви срещуположните покриви и прозорци. Отвъд бариерите няма да бъде пуснат никой освен официални лица и участниците в церемонията.

Този път сме взели някои извънредни мерки. Дори корнизите на „Нотр Дам“, отвън и вътре, ще бъдат пълни с полицаи — по покрива и между кулите. Всички свещеници, участващи в литургията, псалтовете и момченцата от хора ще бъдат претърсени за скрито оръжие. Даже полицаите и хората от специалните части ще имат специални значки, които ще им бъдат раздадени утре заран, в случай, че той реши да се дегизира като служител на органите за сигурност.

През последните двадесет и четири часа тайно монтирахме бронирани прозорци на ситроена, в който ще пътува президентът. Да не се изпуснете някъде — дори самият той не бива да знае. Ще побеснее. Ще го вози Мару, както обикновено. Казано му е да кара по-бързо от обикновено в случай, че нашият приятел се опита да стреля по колата. Дюкре е подбрал група много високи офицери, с които ще се опита да огради генерала, без той да забележи.

Вън от това всеки, доближил се на по-малко от двеста метра, ще бъде обискиран. Без изключение. Това ще причини куп поразии сред дипломатическия корпус, а журналистите заплашват с революция. Всички дипломатически и журналистически пропуски ще бъдат внезапно подменени утре заран, за да бъде лишен от възможността да се представи за някой от тях. Естествено, ще бъде отстранен всеки, носещ продълговат предмет, щом го забележат. Е, имате ли други идеи?

Льобел се замисли за миг, стиснал ръце между коленете си, като ученик, който трябва да даде отговор на своя учител. В действителност той смяташе, че някои страни от управлението на Петата република стоят доста над равнището на един полицай, започнал от нула и прекарал живота си в ловене на престъпници, като просто си бе държал очите малко по-широко отворени от другите.

— Не мисля — промълви най-накрая Льобел, — че Чакала ще рискува да бъде убит. Той е наемник. Убива за пари. Иска да се измъкне и да похарчи тези пари. Разработил е плана си предварително, по време на разузнавателното си посещение тук през последните осем дни на юли. Ако хранеше някакви съмнения, било във връзка с успеха на операцията или по отношение на шансовете да се измъкне, отдавна да се е махнал.

Той си има нещо наум. И сам може да се сети, че поне в един ден от годината — Денят на освобождението — гордостта на генерал няма да му позволи да си остане у дома, независимо от заплахата срещу личността му. Вероятно би се сетил и за това, че мерките за сигурност, особено след разкриването му, ще бъдат така сериозни, както вие ги описахте, господин министър. И все пак не се оттегля.

Льобел се изправи и въпреки противоречието с протокола тръгна напред-назад из стаята.

— Не се оттегли. И няма да се оттегли. Защо? Защото смята, че е в състояние да го направи и да се измъкне. Ще рече, хрумнала му е някаква идея, за която никой досега не се е сетил. Трябва да е свързана с дистанционно възпламеняема бомба или карабина. Но една бомба може да бъде открита и всичко може да се провали. Значи е карабина. Поради тази причина е трябвало да влезе във Франция с кола. Карабината е била в колата, заварена някъде към каросерията или скрита под тапицерията.

— Но той не може да доближи Дьо Гол с пушка в ръка! — възкликна министърът. — Никой не може да го доближи, освен неколцина, които ще бъдат обискирани. По какъв начин ще вкара карабина в охраняваното пространство?

Льобел спря да се разхожда и се обърна към министъра. Сви рамене.

— Не знам. Но той смята, че ще успее, и досега не се е провалял въпреки късмета — донякъде лош, донякъде добър. Макар да бе разкрит и проследен от двете най-добри полиции в света, той е тук. С оръжие в ръка. Скрит, вероятно с нова самоличност и документи. Едно нещо е сигурно, господин министър: Където и да се намира, утре той трябва да се появи. Когато го направи, трябва да го открием, за какъвто и да се представя. А за целта е нужно едно нещо — старото детективско правило — да се държат очите отворени.

Нищо друго не мога да допълня към мерките да сигурност, господин министър. Те ми се виждат съвършени, направо непреодолими. Така че мога ли просто да се навъртам наоколо при всяка церемония и да видя дали не мога да го открия? Това е единственото, което още може да се направи.

Министърът бе разочарован. Той се бе надявал на някакъв проблясък на вдъхновение, на някакво блестящо откровение от страна на детектива, когото преди две седмици Бувие представи като най-добрия във Франция. А той предложи да си отварят очите. Министърът се надигна.

— Разбира се — каза студено. — Ще ви моля точно това да сторите, господин комисар.

По-късно същата вечер Чакала подреди такъмите си в стаята на Жюл Бернар. Върху леглото се виждаха износените черни обувки, сивите вълнени чорапи, панталоните и отворената риза, шинелът с единичната редица орденски лентички, черната барета на френския ветеран от войната Андре Мартен. Отгоре хвърли изработените в Брюксел фалшиви документи, които осигуряваха на собственика на дрехите новата му самоличност.

До тях нареди лекия колан с висяща примка, направен от здрав ширит в Лондон, и петте, приличащи на алуминиеви, стоманени тръби за приклада, патронника, цевта, заглушителя и оптическия прицел на карабината.

Край тях лежеше гуменият тампон, в който бяха пъхнати пет експлодиращи патрона.

Измъкна два от гумата и с клещите, взети от сандъчето с инструменти под умивалника, внимателно сряза носовете. От вътрешността на всеки извади намиращото се там тъничко парченце кордит. Тях прибра, а ненужните вече гилзи изхвърли в боклука. Оставаха му три патрона и те щяха да са достатъчни.

Не бе се бръснал два дни и брадата му бе покрита с къса златиста четина. Щеше да я обръсне зле с острия бръснач, купен при пристигането в Париж. Върху полицата в банята сложи тубичките от афтършейв, които в действителност съдържаха сивата боя, използвана вече веднъж за пастор Йенсен, и разтворителя. Измил бе тъмнокестенявия цвят на Марти Шулбърг и сега, седнал срещу огледалото в банята, режеше собствената си руса коса все по-ниско и по-ниско, докато от темето му застърчаха кичурчета като неподравнени косми от четка.

Увери се за последен път, че всичко необходимо за сутринта е на мястото си, после си приготви омлет, седна пред телевизора и гледа забавна програма, докато стана време за лягане.

В неделя, 25 август, жегата бе убийствена. Настъпил бе апогеят на горещата лятна вълна, точно както преди година и три дни, когато подполковник Жан-Мари Бастиан-Тири и хората му направиха опит да убият Шарл дьо Гол на пътя край Пти Кламар. Макар никой от заговорниците в оная вечер през 1962 година да не знаеше това, действията им сложиха началото на поредица събития, която щеше да приключи един път завинаги едва в грейналия над празничния град следобед на тази лятна неделя.

Но докато парижани празнуваха собственото си освобождение от германците преди деветнадесет години, сред тях имаше седемдесет и пет хиляди, които се потяха в тъмносини шевиотени куртки и сака, като се опитваха да поддържат реда сред останалите. Масово бе посещението на възторжено обявените от вестниците церемонии по повод Деня на освобождението. Повечето от дошлите обаче едва можаха да зърнат държавния глава, тръгнал с горда стъпка между непробиваемите фаланги от полицаи и телохранители да изпълни задълженията си в паметните тържества.

Освен дето бе ограден от погледите на кохорта офицери и чиновници, които, макар и поласкани от поканата да бъдат в близост, не си даваха сметка, че единствената им обща черта е техният ръст и че всеки служеше като своего рода жив щит на президента, генерал Дьо Гол бе заобиколен от четиримата си телохранители.

За щастие неговото късогледство, съчетано с отказа му да слага очила пред хората, не му позволяваше да забележи, че от всяка страна го заслоняваха туловищата на Роже Тесие, Пол Комити, Ремон Сасиа и Анри Джудер.

На журналистите те бяха известни като „горилите“ и мнозина смятаха, че названието просто се дължи на външния им вид. Всъщност за начина им на придвижване съществуваше чисто практическа причина. Всеки от четиримата имаше масивен гръден кош и рамене и бе специалист по всякакъв вид борба. Напрегнатите мускули на гърба караха ръцете да се поклащат доста встрани от тялото. В добавка всеки носеше под лявата си мишница своя любим автоматичен пистолет, което още по-силно подчертаваше стойката му на горила. Движеха се с полуотворени длани, готови всеки момент да измъкнат пистолета от кобура, прикрепен към раменете, и да открият огън при първия намек за беда.

Беда обаче нямаше. Церемонията при Триумфалната арка протече по план, докато по целия амфитеатър от покриви с изглед към площад Етоал стотици мъже, клекнали зад комините, наблюдаваха и охраняваха с бинокли и пушки. Когато най-накрая президентският кортеж пое по Шанз-Елизе към „Нотр Дам“, всички въздъхнаха с облекчение и започнаха да слизат.

Същото стана и при катедралата. Обиколен от прелати и други духовници, сложили одеждите си под наблюдение, кардиналът, архиепископ на Париж, отслужи тържествена литургия. Двама мъже с карабини бяха кацнали в галерията на органа (дори архиепископът не знаеше, че са там) и наблюдаваха събраното долу множество. Сред паството имаше множество цивилни полицаи, които не коленичеха и не затваряха очи, но горещо се молеха като останалите с думите на старата полицейска молитва: „Моля ти се, Господи, не през моето дежурство!“

Неколцина зяпачи отвън, макар и на двеста метра от входа на катедралата, бяха прибрани, когато посегнаха към вътрешните си джобове. Един искаше да се почеше, друг да извади табакерата си.

И все още нищо не се случваше. Нито пукот на карабина от някой покрив, нито глух тътен от бомба. Полицаите се наблюдаваха един друг, за да се убедят, че колегата носи задължителната значка, дадена същата сутрин, та да не може Чакала да я възпроизведе и да се представи като полицай. Един от специалните части, който загуби значката си, светкавично бе задържан и отведен в близка камионетка. Отнеха му автоматичната карабина и го освободиха чак вечерта. И дори тогава стана нужда двадесет от колегите му лично да го разпознаят и да гарантират за него, с цел да убедят полицаите, че е този, за когото се представя.

Атмосферата при Монвалериен бе наелектризирана, макар президентът да не даде вид, че забелязва това (ако бе забелязал). Хората от охраната смятаха, че генералът ще е в безопасност, докато е вътре в костницата, разположена в работническото предградие. Но докато колата му завиваше из тесните улички към затвора, с намалена скорост по ъглите, наемникът би могъл да предприеме своя опит.

Всъщност по това време Чакала се намираше другаде.

На Пиер Валреми му бе дошло до гуша. Горещо му бе, куртката лепнеше към гърба му, ремъкът на автоматичната карабина жулеше рамото през прогизналия плат, мъчеше го жажда и на всичко отгоре бе време за обяд, от който знаеше, че ще трябва да се лиши. Започваше да съжалява, задето изобщо е влязъл в Специалните полицейски части.

Когато поради съкращение на щата загуби мястото си в една фабрика на Руан и чиновникът в трудовата борса му посочи закачения на стената плакат с грейнал в усмивка младеж с униформа на CRS, който обявяваше пред света, че има работа с бъдеще и възможности за интересен живот, всичко изглеждаше много добре. Униформата от снимката беше скроена като от самия Балансиага[7]. И Валреми се записа.

Никой не бе споменал и дума за живота в казармата, приличаща на затвор, какъвто всъщност и е била в миналото. Ни дума за гонката, за нощните учения, нито за жулещата куртка от груб плат, нито за часовете висене по ъглите и хапещ студ или палеща жега, в очакване на ГОЛЕМИЯ АРЕСТ, дето никога не идваше. Документите на хората винаги си бяха в ред, делата им — най-обикновени и безобидни, и всичко това можеше да докара всекиго до пиянство.

А сега Париж, първото място, което бе посетил извън Руан. Надявал се бе да види града на светлината. Нищо подобно, не и със сержант Барбише като началник на взвода. Все същото: „Гледай тук тая ограда, Валреми. Значи стоиш до нея, наблюдаваш я, внимаваш да не я махне някой и не пускаш да мине през нея когото и да било, освен ако няма право, ясно ли е? Тая е отговорна работа, момче“.

Вярно отговорна! Като си помислиш, малко са се побъркали с тоя Ден на освобождаването на Париж, за който докараха от провинцията хиляди да подкрепят парижките части. В неговото помещение снощи имаше хора от десет различни града, а момчетата от Париж разправяха, че някой си очаквал нещо да стане, иначе за какво е цялата дандания. Приказките са си приказки. Нищо свястно не излиза от тях.

Валреми се обърна и погледна назад към улица Рен. Преградата, която охраняваше, бе част от верига през улицата, от единия ред сгради до другия, и се намираше на около двеста и петдесет метра от площад „18 юни“. Фасадата на гарата се виждаше на още сто метра след площада, а отпред бе дворът, където щеше да се проведе церемонията. В далечината различаваше в двора неколцина души, които означаваха местата на ветераните, на официалните лица и на оркестъра на Републиканската гвардия. Още три часа. Господи, нямаше ли край всичко това?

Пред заграждението започнаха да се събират първите зяпачи. Някои от тях имаха фантастично търпение, мислеше си Валреми. Като си помислиш само, да чакаш в тая жега часове наред единствено за да зърнеш на триста метра едно море от глави и да знаеш, че някъде по средата на тълпата се намира Дьо Гол. И все пак такива винаги се събираха, когато предстоеше да се появи старият Шарл.

Сто или двеста от тях вече се бяха събрали покрай бариерата, когато съзря стареца. Той куцукаше по улицата и по вида му личеше, че няма да може да измине още и половин километър. По черната му барета имаше петна от пот, а под коляното се метлееха полите на дълъг шинел. Ред медали се люшкаха с подрънкване на гърдите му. Неколцина от тълпата край бариерата го погледнаха със състрадание.

Тия дядовци винаги си носят медалите, помисли си Валреми, като че ли това е всичко, което притежават. Е, за някои от тях може би медалите наистина бяха единственото в живота. Особено когато единият ти крак е откъснат. Може би когато е бил млад, е подтичвал с двата си крака, продължаваше да разсъждава той, като наблюдаваше куцащия към него по улицата старец. А сега приличаше на смазаната стара чайка, която служителят в Специалните части бе видял при една екскурзия до крайбрежието при Кермадек.

Господи, само като си помислиш какво е да куцукаш на един крак до края на дните си, подпирайки се на алуминиева патерица… Старецът докуца до него.

— Je peux passer?[8] — попита плахо.

— Дай да видим документите, дядка.

Старият ветеран затършува из ризата си, която плачеше за пране. Измъкна две карти. Валреми ги взе и ги прегледа. Андре Мартен, френски гражданин, петдесет и три годишен, роден в Колмар, Елзас, жител на Париж.

Другият документ бе на същия човек. В горния му край личеше надписът: „Mutile de Guerre“[9]

Да, добре са те наредили, братче, помисли си.

Разгледа снимките на двете карти. Бяха на един и същ човек, но правени по различно време. Вдигна очи.

— Свали баретата.

Старецът я свали и замачка в ръка. Валреми сравни лицето пред себе си с това от снимките. Човекът отпред имаше болнав вид. Беше се порязал при бръсненето и върху раничките, където още личаха петънца кръв, бяха залепени парченца тоалетна хартия. Сивкаво на цвят, лицето бе лъснало от пот. Над челото във всички посоки стърчаха сиви кичурчета коса, разбъркани при свалянето на баретата. Валреми върна картите.

— Защо искаш да идеш натам?

— Там живея — отвърна старецът. — Пенсионер съм. Имам таванска стая.

Валреми отново взе документите. В личната карта бе отбелязан адресът: улица Рен 154, Париж, 6-и район. Върху близката врата стоеше номер 132. Бая далече. 154 трябва да е по-надолу. Няма забрана да се пусне един старец да си иде у тях.

— Добре, минавай. И умната! Големият Шарл ще пристигне след час-два.

Старецът се усмихна, прибра картите и почти щеше да се катурне от единствения си крак и патерицата, та Валреми посегна да го задържи.

— Знам. Един стар приятел ще си получи медала. Моя ми го връчиха преди две години… — той потупа Медала на Освобождението върху гърдите си — обаче от Министъра на въоръжените сили.

Валреми погледна медала. Значи това е Медалът на Освобождението. Прекалено мъничък, за да ти откъснат крака за него. Спомни си за властта, в която бе облечен, и кимна рязко. Старецът закуцука по-нататък. Валреми се извърна и попречи на друг, който правеше опит да мине през заграждението.

— Хайде, хайде, стига вече. Стой си там.

Последното, което видя от стария войник, бе крайчецът на шинела, изчезващ в един вход на края на улицата, до площада.

Мадам Берт вдигна сепнато очи, когато над нея се надвеси сянката. Беше мъчителен ден, с всичките тия полицаи, дето се пъхаха във всяка стая, и тя не знаеше какво щяха да кажат наемателите, ако си бяха у дома. За щастие освен трима всички бяха заминали през август на почивка.

Едва когато полицаите си отидоха, можа най-после да седне на обичайното си място във входа и спокойно да поплете. Церемонията, която трябваше да се състои на стотина метра отвъд площада, в двора на гарата, ни най-малко не я интересуваше.

— Excusez-moi, Madame[10]… Мислех си… може би чаша вода. Много е горещо… чакам церемонията…

Видя един старец в шинел, какъвто някога носеше отдавна починалият й съпруг, окичен на гърдите под левия ревер с медали. Увиснал бе върху патерица, а под шинела се подаваше само един крак. Лицето бе измъчено и потно. Мадам Берт събра плетивото и го пъхна в джоба на престилката.

— Oh, mon pauv’ Monsieur.[11] Толкова път да биете… и в тая жега. До церемонията има още два часа. Подранили сте… Елате, елате…

Тя забърза към стъклената врата на жилището си в дъното на входа, за да налее чаша вода. Ветеранът закуца подире й.

През шума от течащата вода тя не можа да чуе как се затвори вратата към входа. Почти не усети как по долната й челюст се плъзнаха пръстите на лявата ръка на мъжа, а ударът на събраните кокалчета току зад ухото отдясно на главата дойде съвсем неочакван. Образът на течащия кран и на пълнещата се с вода чаша избухна в хиляди черни и червени частици и отпуснатото й тяло се свлече на пода.

Чакала разкопча шинела, посегна към кръста и развърза колана с примката, която държеше десния му глезен вързан, свит към бедрото. Когато изпъна крака и отпусна схванатото коляно, лицето му се изкриви от болка. Преди да стъпи, остави няколко минути кръвта да се раздвижи в прасеца и глезена.

След пет минути ръцете и краката на мадам Берт бяха завързани с намерените под мивката канапи, а през устата й бе залепено голямо парче скоч. Пренесе я в килера и затвори вратата.

Претърси жилището и в чекмеджето на масата откри ключовете от апартаментите. Закопча отново палтото, вдигна патерицата, същата, с която бе куцал из летището на Брюксел и Милано преди дванадесет дни, и надникна навън. Входът бе пуст. Излезе от жилището, заключи след себе си и се затича по стълбите.

На шестия етаж откри апартамента на госпожица Беранже и почука. Не се чу никакъв звук. Изчака малко и отново почука. Нито от този, нито от съседния апартамент на г-н и г-жа Шарие не се чу шум. Потърси из връзката ключ с името Беранже, намери го и влезе в апартамента, като затвори и заключи след себе си.

Отиде до прозореца и надникна навън. От другата страна на улицата мъже в сини униформи заемаха позиции по покривите на сградите. Пристигнал бе точно навреме. С изпъната ръка отвори прозореца и безшумно дръпна навътре двете крила, докато застанаха успоредно на стената. След това се оттегли във вътрешността на дневната. От прозореца върху килима падаше квадратно петно светлина. То контрастираше с останалото по-тъмно пространство на помещението.

Ако застанеше извън светлия квадрат, наблюдателите отсреща нямаше да видят нищо.

Като отиде в сянката на събраната завеса до прозореца, установи, че има видимост надолу и встрани към предния двор на гарата, на сто и тридесет метра оттук. Отстъпи на осем крачки от прозореца и доста встрани от него и премести на това място холната маса, след като махна покривката и вазата с изкуствени цветя, които замести с две възглавници, взети от креслото. Това щеше да е огневата му позиция.

Смъкна шинела и запретна ръкави. Разглоби патерицата парче по парче. Отви черния гумен тампон от края й и там се показаха лъскавите капсули на останалите му три патрона. Едва сега започнаха да го напускат гаденето и изпотяването, предизвикани от поглъщането на кордита.

Отви следващата част от патерицата и от нея измъкна заглушителя. Свали втората тръбичка, за да изплюе оптическия прицел. От най-дебелата част на патерицата, където се събираха в едно двете стъбла на горната опора, освободи цевта и патронника на пушката.

Двата стоманени ствола, които, сглобени, щяха да образуват раменете на приклада, измъкна от V-образната рамка над тази тръба. Най-накрая отдели подраменната опора на патерицата, която единствена не прикриваше нищо освен сложения в тапицерията й спусък. Иначе опората бе пъхната върху приклада, както си беше, за да оформи раменната пета.

Сглоби карабината с любов и старание — патронник и цев, горна и долна част на приклада, раменна пета, заглушител и спусък. Най-накрая пъхна на мястото му оптическия прицел и го закрепи неподвижно.

Седнал на един стол зад масата, леко наведен напред, с цев, положена върху горната възглавница, той примижа в прицела. Във визьора се появи осветеният от слънцето площад отвъд прозореца и на петнадесет метра под него. През полезрението му премина главата на един от хората, които все още означаваха местата за предстоящата церемония. Чакала проследи целта. Главата изпъкваше голяма и ясно очертана. Голяма колкото оня пъпеш на горската поляна в Ардените.

Най-после удовлетворен, подреди трите патрона покрай ръба на масата като войници. С палец и показалец измъкна затвора и пъхна първия патрон в патронника. Един би следвало да стигне, но той разполагаше и с два резервни. Тикна затвора напред, докато запъне плътно дъното на гилзата, завъртя го наполовина и по тоя начин го заключи. Накрая внимателно положи пушката върху възглавницата и бръкна за цигари и кибрит.

Като дръпна дълбоко от първата цигара, Чакала се облегна назад. Оставаше му да чака още час и три четвърти.

[1] Оо, погледни само! (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Добър вечер, господине. (фр.) — Б.пр. ↑

[3] Дайте ми едно (шотландско, за разлика от американското) уиски. (фр.) — Б.пр. ↑

[4] „Малките лудетини“ — жаргонно наименование на преобличащите се като жени хомосексуалисти (фр.). — Б.пр. ↑

[5] Ще ме почерпиш ли? (фр.) — Б.пр. ↑

[6] Мръсни педали! (фр.) — Б.пр. ↑

[7] Известен моден дизайнер. — Б.пр. ↑

[8] Може ли да мина? (фр.) — Б.пр. ↑

[9] Инвалид от войната (фр.). — Б.пр. ↑

[10] Извинете ме, госпожо. (фр.) — Б.пр. ↑

[11] О, бедни ми господине. (фр.) — Б.пр. ↑

21.

Комисар Льобел се чувствуваше така, сякаш никога през живота си не бе пил нищо. Устата му бе суха, а езикът прилепнал към небцето като заварен. Това усещане не бе причинено единствено от жегата. За пръв път от много, много години бе наистина уплашен. Сигурен бе, че този следобед нещо ще се случи, а все още нямаше и понятие къде именно и кога.

Присъствал бе и на Триумфалната арка, и при „Нотр Дам“, и в Монвалериен. Нищо не стана. По време на обяда с част от участниците в комитета, който тази заран се събра за последен път в министерството, усети как настроението се променя от напрежение и гняв към нещо почти като еуфория. Оставаше още една церемония и както го бяха уверили, площад „18 юни“ бил излизан и запечатан.

— Отишъл си е — каза Ролан, когато групата, обядвала в една бирария недалеч от Елисейския дворец, докато генерал Дьо Гол обядваше вътре, излезе на слънце. — Отишъл е на майната си и много умно е постъпил. Някъде някога ще се появи и моите момчета ще го пипнат.

Сега Льобел обикаляше потиснат покрай тълпата, държана на двеста метра по булевард Монпарнас, толкова далече от площада, че никой не можеше да види какво става. Всички полицаи и служители при бариерите, с които говори, му казаха едно и също. Откак в дванадесет часа бяха поставени загражденията, никой не е минавал.

Блокирани бяха главните улици, блокирани бяха страничните улици, блокирани бяха всички пасажи. Покривите бяха наблюдавани и охранявани. Служители на сигурността бяха наводнили самата гара, натъпкана като пчелна пита с канцеларии и мансарди, обърнати към двора. Накацали бяха и по покрива на огромното хале, високо над смълчаните перони, откъдето този следобед всички влакове бяха пренасочени към гара Сен Лазар.

Вътре в охранявания район всяка сграда бе преровена из основи от мазето до тавана. Повечето жилища бяха празни. Обитателите прекарваха отпуските си край морето или в планината.

С две думи, районът около площад „18 юни“ бе стегнат в обръч, по-тесен и от гъза на мишка, както би се изразил Валантен. При спомена за езика на онзи овернски полицай Льобел се усмихна. Усмивката внезапно изчезна. Валантен също не бе успял да спре Чакала.

Като показа полицейската си карта, мина за по-пряко през страничните улички и излезе на улица Рен. Същата история. Улицата бе блокирана на двеста метра от площада, тълпата — струпана отвъд загражденията, платното — пусто, ако не се смятат патрулиращите служители от специалните части. Започна пак да разпитва.

Да сте видели някого? Не, господине. Някой да е минавал? Кой да е? Не, господине. Чу как долу, в двора на гарата, оркестърът на Републиканската гвардия си настройваше инструментите. Погледна часовника. Генералът щеше да пристигне всеки момент. Да сте видели някой да минава? Кой да е? Не, господине. Оттук, не. Добре, продължавайте.

Долу откъм площада чу висока команда и от края на булевард Монпарнас към площад „18 юни“ се зададе автомобилна колона. Гледа я, докато влизаше през портала на предния двор край полицаите, застанали „мирно“ и вдигнали ръце за поздрав. Всички погледи от улицата бяха обърнати към лъскавите черни коли. На няколко метра от него тълпата зад бариерата напираше да премине. Льобел погледна към покривите. Добри момчета. Наблюдателите не обръщаха внимание на зрелището долу. Погледите им не спираха да шарят по отсрещните покриви и прозорци. Накацали по парапетите, те дебнеха и за най-малко раздвижване зад някой прозорец.

Стигнал бе до западната страна на улица Рен. Млад служител от CRS бе разкрачил крака върху пространството, разделящо последното стоманено заграждение от сградата с номер 132.

— Някой да е минавал оттук?

— Не, господине.

— Откога сте тук?

— От дванадесет часа, господине, когато затвориха улицата.

— И никой не е минавал през тая пролука?

— Не, господине… Впрочем… само един сакат старец, който живее ей там, долу.

— Какъв сакат старец?

— Един възрастен човек, господине. Изглеждаше болен като куче. Имаше си лична карта и удостоверение за инвалид от войната. Адресът в личната карта бе улица Рен, номер 54. Трябваше да го пусна, господине. Взел-дал беше, наистина болен. Нищо чудно, в тоя шинел и при тая жега и всичко останало. Шантава работа, нали?

— Шинел?

— Да, господине. Дълъг шинел. Военен, като ония, дето ги носеха войниците едно време. Но твърде дебел за това време все пак.

— Какво му имаше?

— Ами горещо му беше, нали разбирате?

— Казахте, че е инвалид от войната. Какво му имаше?

— Един крак, господине. Само един крак. Куцукаше с патерица.

Долу откъм площада се донесоха първите ясни звуци от тромпети. „На крак, деца на Родината, денят на славата настъпи…“ Неколцина от тълпата подхванаха познатата мелодия на Марсилезата.

— Патерица ли?

Собственият глас на Льобел му се чу слаб и отдалечен. Човекът от специалните части го гледаше загрижено.

— Да, господине. Патерица, каквато използват всички еднокраки. Алуминиева патерица…

Льобел хукна надолу по улицата, крещейки към служителя от CRS да го последва.

Те бяха строени на припек в пустия площад. Колите стояха паркирани плътно една зад друга покрай фасадата на гарата. Точно срещу тях, успоредно с желязната ограда, която делеше двора от площада, стояха десетината удостоени с медали и очакваха да им бъдат връчени от държавния глава. Официалните лица и дипломатическият корпус, плътна маса пепелявосиви костюми, се намираха в източния край на двора. Тук-там се мяркаше розовата пъпка на Почетния легион.

Западната част бе заета от стегнатите редици на Републиканската гвардия с червени пера и лъснати шлемове. Оркестрантите бяха изтеглени малко пред почетния взвод.

Група служители от протокола и двореца се бяха струпали около една от колите край стената на гарата. Оркестърът засвири Марсилезата.

Чакала взе карабината и се прицели към двора. Улови в прицела най-близкия от ветераните, тоя, който пръв щеше да получи медала си. Беше нисък набит мъж, изправен като кол. В окуляра главата му се виждаше съвършено ясно, почти в пълен профил. След няколко минути срещу него щеше да застане едно друго лице, гордо, надменно, увенчано с кепе в цвят каки и с две златни звезди отстрани.

„Marchons, marchons a la Victoire…“[1] Бум-бум-бум. Последните звуци от националния химн замряха и настъпи дълбока тишина. Командирът на почетния взвод изрева над двора: „За среща отдясно… За по-о-очест!“ Последваха три отсечени трясъка, когато ръцете в бели ръкавици се стовариха едновременно върху магазини и приклади, а токовете в хор удариха земята. Тълпата около колата се раздели на две. Една-единствена висока фигура излезе от средата и пое с горда походка към строя на ветераните. На петдесет метра от тях спряха всички останали, освен Министъра на ветераните от войната. Министърът щеше да представи ветераните на техния президент. Продължи и един служител, който носеше кадифена възглавничка с редичка от десет парченца метал и десет цветни лентички отгоре. Като не смятаме тези двама, Шарл дьо Гол крачеше сам към строя.

— В този вход ли?

Льобел спря задъхан и посочи вратата.

— Така ми се струва, господине. Да, този беше, вторият открая. Тук влезе.

Дребничкият детектив потъна във входа, а Валреми го последва, без да съжалява, че се е махнал от улицата, където странното им поведение по време на такъв сериозен церемониал предизвика неодобрително свиване на вежди от страна на началството, застанало „мирно“ срещу оградата на двора на гарата. Е, ако му потърсеха сметка, винаги можеше да каже, че странното човече се е представило за комисар от полицията, а той се е опитвал да го задържи.

Когато влезе във входа, детективът блъскаше вратата на портиерското жилище.

— Къде е портиерката? — извика.

— Не знам, господине.

Преди да успее да каже каквото и да е, човечето разби с лакът матовото стъкло на вратата, бръкна и я отвори отвътре.

— След мен! — извика и хлътна в жилището.

Ей сега ще се затичам, как ли не, помисли си Валреми. Ти си смахнат бе.

Завари дребния детектив при вратата на килера. Погледна над рамото му и видя завързаната портиерка, все още в безсъзнание върху пода.

Господ да ме убие! Изведнъж осъзна, че човечето не се шегува. Той НАИСТИНА беше полицейски комисар и те НАИСТИНА преследваха престъпник. Ето го великия миг, който така бе чакал, но сега му се щеше да си е в казармата.

— Най-горният етаж — извика детективът и се понесе нагоре по стълбите със скорост, която изненада Валреми. Той затропа подире му, като в движение сваляше карабината от рамото.

Президентът на Франция спря пред първия ветеран и леко се наведе към министъра да му съобщи кой е и какво е отличието за доблест, проявена от този човек на същия ден преди деветнадесет години. Когато министърът свърши с представянето, държавният глава сведе глава пред ветерана, извърна се към човека с възглавничката и пое предложения медал. Докато оркестърът засвири тихичко „Ла Маржолен“, генералът закачи медала върху гърдите на понапълнелия мъж пред себе си. После отстъпи крачка и козирува.

Отдалечен на сто и тридесет метра и шест етажа над него, Чакала стисна пушката и присви око пред окуляра на оптическия прицел. Отлично различаваше чертите на лицето — веждите под ръба на кепето, втренчения поглед, внушителния нос. Видя как вдигнатата за поздрав ръка се спуска от ръба на шапката. Кръстачката на прицела се залепи върху откритото слепоочие. Бавно и внимателно пръстът натисна спусъка…

Стотна от секундата по-късно той гледаше към двора пред гарата и не можеше да повярва на очите си. Преди куршумът да излети от дулото, неочаквано и рязко президентът на Франция се бе навел напред. Пред невярващия поглед на убиеца той тържествено целуна ветерана по двете бузи. Тъй като бе с една глава по-висок, трябваше да се наведе напред, за да направи жеста, така обичаен за французите и някои други народи, но шокиращ за англосаксонците.

По-късно бе установено, че куршумът е минал на косъм зад навеждащата се глава. Остава неясно дали президентът чу камшичния звук, следващ непосредствено куршума по неговата траектория. Той не даде да се разбере. Министърът и официалните лица не чуха нищо. Както и останалите, отдалечени на петдесет метра.

Куршумът се заби, без да засегне никого, в размекнатия от слънцето асфалт на двора и потъна, пръскайки се, на повече от два сантиметра. „Ла Маржолен“ продължаваше. След втората целувка по бузата президентът се изправи и се насочи уверено към втория човек в редицата.

Иззад пушката си Чакала изруга тихо и злобно. Никога в живота си до този момент не бе пропускал неподвижна цел от това разстояние. После се успокои — все още имаше време. Отвори патронника и изхвърлената празна гилза падна безшумно на килима. Взе втория патрон и го постави на място, след което затвори патронника.

Клод Льобел пристигна задъхан на шестия етаж. Имаше чувството, че сърцето му ще изскочи от гърдите и ще се затъркаля на площадката. Две врати водеха към фасадата на сградата. Гледаше ту едната, ту другата, докато служителят от специалните части застана редом с опряна на бедрото и насочена напред карабина. Докато Льобел се колебаеше пред двете врати, иззад едната се донесе глухо, но ясно „пфут“. Льобел посочи с показалец ключалката.

— Простреляйте я! — заповяда и отстъпи. Човекът от CRS запъна здраво крака и стреля. Парченца дърво, метал, изгорял експлозив и смачкани куршуми се разлетяха във всички посоки. Вратата хлътна и се люшна навътре като пияна. Пръв в стаята влезе Валреми. Льобел го следваше по петите.

Валреми разпозна сивите кичури, но това бе всичко. Човекът си бе с два крака, шинела го нямаше, а ръцете, стиснали пушката, принадлежаха на як млад мъж. Убиецът не му остави никаква възможност. Надигнал се от мястото си зад масата с едно бързо завъртане, той стреля приведен от бедро. Единственият изстрел не се чу. Куршумът се вряза в гърдите, удари гръдната кост и експлодира. За миг Валреми усети как нещо го къса и разпаря с остра пронизваща болка. После дори тя изчезна. Светлината избледня, сякаш изведнъж лятото бе сменено от зима.

Парче от килима се надигна и го плесна по бузата. Всъщност именно бузата му лежеше върху килима. Най-напред престана да усеща бедрата и корема, а след това гърдите и врата. Последните му възприятия бяха солен вкус в устата, както когато се бе къпал в морето при Кермадек, и видението за еднокрака стара чайка, кацнала върху кол. После стана тъмно.

Над тялото му Клод Льобел гледаше към очите на другия. Сърцето не го притесняваше — то май вече не биеше.

— Чакал — промълви.

Другият каза само:

— Льобел.

Ръцете му бяха заети с пушката — изтегляше затвора. Льобел видя как проблесна падналата на пода гилза. Мъжът грабна нещо от масата и го тикна в патронника. Сивите му очи все още бяха вторачени в Льобел.

Той иска да ме пречука, помисли си Льобел с някакво чувство за нереалност. Ще стреля. Ще ме убие.

Наклони с усилие погледа си към пода. Момчето от CRS бе паднало настрани, карабината се бе изплъзнала от пръстите му и лежеше в краката на Льобел. Без да разсъждава, той се отпусна на колене, грабна карабината МАТ–49, вдигна я с едната ръка, а с другата трескаво затърси спусъка. Чу как Чакала вкарва затвора в патронника и в тоя миг напипа спусъка на карабината. Дръпна.

Ревът на избухващите заряди изпълни малкото помещение и се чу на площада. На въпросите на журналисти, зададени по-късно, бе отговорено, че по средата на церемонията някакъв задник е запалил през няколко улици мотор с неизправен ауспух. Половин пълнител деветмилиметрови куршуми удари Чакала в гърдите, повдигна го над пода, полуобърна тялото му във въздуха и го захвърли в безформена купчина в другия край на стената близо до дивана. Докато падаше, повлече със себе си и лампиона. Долу оркестърът засвири „Моят полк и моята родина.“

Старши следователят Томас бе потърсен по телефона от Париж в шест часа същата вечер. Прати да извикат старшия от инспекторите му.

— Пипнали са го — съобщи му. — В Париж. Няма проблеми, но ти по-добре иди в апартамента му да подредиш нещата.

Беше осем часът и инспекторът за последен път оглеждаше нещата на Калтръп, когато чу някой да влиза през отворената врата. Извърна се. Един мъж се бе изправил там и го гледаше намръщено. Едър плещест мъж.

— Какво търсите тук? — попита инспекторът.

— Мога да ви попитам същото. Какво, по дяволите, вършите тук?

— Я стига! — каза инспекторът. — Дай да видим как се казвате.

— Калтръп — отвърна новодошлият. — Чарлс Калтръп. А това тук е моят апартамент. И така, какво правите вие в него?

Инспекторът почувствува желание да е въоръжен.

— Добре — каза спокойно и предпазливо. — Мисля, че ще е по-добре да ме придружите в Скотланд Ярд да си поприказваме.

— Дяволски сте прав — отвърна Калтръп. — Ще трябва и да пообясните някои неща.

Всъщност обаче самият Калтръп даде обясненията. Задържаха го двадесет и четири часа, докато от Париж пристигнаха три отделни потвърждения за смъртта на Чакала, а петима собственици на усамотени странноприемници в най-северните райони на шотландската област Съдърланд дадоха показания, че Чарлс Калтръп наистина е прекарал последните три седмици отдаден на своята страст да се катери по хълмове и да лови риба, отседнал в техните заведения.

— Щом Чакала не е Калтръп — обърна се Томас към своя инспектор, когато човекът най-после бе освободен и си тръгна, — то кой е той, по дяволите?

— Естествено, и дума не може да става — каза на другия ден комисарят на Лондонската полиция пред заместник-комисаря Диксън и старши следователя Томас — правителството на Нейно величество да приеме, че този Чакал е англичанин. Доколкото става ясно, за определен период от време е бил заподозрян конкретен англичанин. Сега подозрението срещу него е оттеглено. Знаем също така, че за времето на своята… хм, мисия във Франция, тоя Чакал се е представял за англичанин с помощта на получен чрез измама английски паспорт. Но той също така се е представял за датчанин, американец и французин, като за целта е използвал два откраднати паспорта и един комплект фалшиви френски документи. Що се отнася до нас, разследванията установиха, че наемникът е пътувал из Франция с фалшив паспорт на името Дуган и под това име е бил проследен до… ъъъ… Гап. Това е всичко. Господа, случаят е приключен.

На другия ден тялото на един мъж бе погребано в немаркиран гроб в гробището на едно парижко предградие. Според смъртния акт тялото принадлежеше на неидентифициран чуждестранен турист, загинал при катастрофа на околовръстното шосе на 25 август 1963 година. Присъстваха свещеник, полицай, представител на отдела за гражданско състояние и двама гробари. Никой не прояви интерес, докато обикновеният чамов ковчег потъваше в гроба. С изключение на един човек, който също присъстваше. Когато всичко свърши, той се обърна, отказа да съобщи името си и тръгна по гробищната алея. Самотна, дребна фигура, която се завръщаше у дома при жена си и децата.

Денят на Чакала свърши.

[1] „Напред, напред към победа…“ (фр.) — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.